Udsigt over Jerntilvirkningen. 183 



Stenkul. I den første Halvdel af det følgende Aar blev 

 Blæsten derimod opvarmet til 150^ C. og Brændselfor- 

 bruget faldt nu, saa at 5 T. Sy^ Centner Stenkul var nok 

 for 1 Ton Rujern; til Opvarining af Blæsten medgik 8 

 Cent. Kul, og Besparelsen bliver saaledes i Virkeligheden 

 2V2 Tons Stenkul for hver Ton Jern. Temperaturen blev 

 forøget og Forventningerne om en — om end ikke for- 

 holdsvis — endnu større Koksbesparelse bleve ikke skuffede. 

 I 1831 forsøgte Eieren af Cald er- Jernverket, Dixon, 

 at ombytte Koks med raa Stenkul, hvilket tidligere ikke 

 var lykkets ved skotske Kul; han havde Formodning om 

 Aarsagen og stølede paa den varme Blæsts Hjælp. Hans 

 Forsøg lykkedes fuldstændigt og fra dette Aar skriver 

 sig saaledes nærmest den senere saa om sig gribende 

 Brug af uforkokede Stenkul især i England og Skotland; 

 kan denne end ikke siges aldeles at være betinget af en 

 opvarmet Blæst, saa er den det dog i de fleste Tilfælde 

 og i en væsentlig Grad. Blot to Aar efter var man ved 

 Clyde-Verket istand til ved Benyttelsen af raa Stenkul at 

 hjælpe sig med 2 Tons I3V4 Centner for hver Ton pro- 

 duceret Rujern. En Gigtsats bestod i Aaret 



1829 (kold Blæst) af 5 Cwt. Koks + 3 Cwt. 1 qr. 14 lb. 

 Erts + Cwt, 3 qr. 16 lb. Kalksten. 



1830 (varm Blæst) 5 Cwt. Koks + 5 Cwt. Erts + 1 Cwt. 

 1 qr. 16 lb. Kalksten. 



1833 (varm Blæst og Stenkul) 5 Cwt. Kul + 5 Cwt. Erts 

 + 1 Cwt. Kalksten. 



Produktionen steg fra 1829 til 30 i Gjennemsnit for 

 tre Ovne med omtrent 50 pCt., senere endnu noget mere. 



Et saadant Udfald kunde det, ialfald hvad Brændsel- 

 forbruget og Produktionsmængden angik, ikke nytte at 

 snakke bort med tomme Indvendinger; Talstørrelserne 



