Udsigt over Jern tilvirkningen. 185 



saa i Virkeligheden ikke saa Lidt, antages at produceres 

 med kold Blæst (Verkerne Lowmor, Poiilypool, Bowling, 

 Blaenavon og nogle andre mindre), da kun derved kan 

 erholdes et muligt rent Produkt. 



Forholdsvis mindre raskt indførtes varm Blæst ved 

 kontinentale Masovne, endskjønt der vistnok allerede i 

 1834 (Jernkont. Ann. for dette Aar, S. 496—573) var 

 anstillet Forsøg og vundet noksaa heldige Resultater i 

 fast alle Europas jernproducerende Lande. Kvalitative 

 Hensyn vare og maatte her være af langt større Vegt, 

 især for Verker med et tidligere udmerket Rujern. I 

 Begyndeisen gik man ogsaa som saa ofte vel vidt og næ- 

 rede for stort Haab om den varme Blæsts fordelagtige 

 Virkninger; man tog saa tidt kun Hensyn til Blæstens 

 Temperatur og den derved opnaaede Brændselbesparelse, 

 medens man satte andre ligesaa væsentlige Hensyn, den 

 hele Beskikning og Blæstens Mængde, udaf Betragtning. 

 Det hændte derfor meget ofte, at man fik et saavel til 

 Støbegods som til Stangjernfabrikation mindre tjenhgt 

 Eujern selv ved Masovne, som længe havde staaet i Ry 

 for sit gode Jern. Tvivlen paa Fordelen af den varme 

 Blæst begyndte at dukke frem, endog hos Englændere, 

 hvoraf Enkelte raadede sine Landsmænd til at indse, „at 

 det var paa høi Tid ikke at lade sig længere skuffe af 

 kun illusoriske Fordele, men derimod — uden ængsteligt 

 Hensyn til Produktionsomkostningerne — vende tilbage 

 til den Methode, der leverer det bedste Jern." Fra den 

 ene Yderlighed gik man nu til den anden, tilbage nemlig 

 til den kolde Blæst. Blandt Andre ytrer saaledes ogsaa 

 Prof. Valerius i de indledede Bemerkninger til sit Skrift 

 om Stangjernfabrikationen: 



„Den varme Blæst har ikke mere — det vil da sige 



