260 Eik. F. Stalsberg. 



tallisk Jern kan vel med Tryghed siges livert Aar paa 

 denne Maade at forslagges. 



Det er da intet Under, at man allerede forlængst 

 har fæstet sin Opmerksomhed herpaa og tænkt paa Ud- 

 veie til at tilgodegjøre disse Slagger, hvis Metalgehalt 

 sjelden er under 40 pCt., ialmindelighed Hggcr mellem 50 

 —70 og undertiden endog naar over 80 pCi, og som 

 saaledes igrunden ere rigere paa Jern end selv de rigeste 

 Jernmalme. Men det er ingen let og ligefrem Sag at 

 vinde dette Jern med Fordel og det væsentlig af to Grunde. 

 For det Første beståa saadanne Slagger af kiselsure For- 

 bindelser af Oxydul med mere eller mindre Oxyd, og 

 disse ere — ialmindelighed endnu i høiere Grad end de 

 naturhge Jernsihkater — paa den ene Side temmehg let- 

 flydende, paa den anden meget vanskehgt reducerbare. 

 De ere derfor i Masovnen tilbøielige til at sintre sammen, 

 før en ordenthg Reduktion har kunnet gaa for sig, og de 

 give saaledes let Anledning til en Raagang og allerede 

 af den Grund et daarhgt, hvidt Rujorn, medens Slaggen 

 bliver meget jernholdig, og ogsaa andre med Raagang 

 forbundne Tab bliver Følgen. Dernæst holde disse Slag- 

 ger som oftest Svovl og Fosfor i større eller mindre 

 Mængde, og deraf gaar let en stor Del over i Rujernet, 

 hvis Godhed og Pris følgelig aftager; det bliver ofte kun 

 Hdet skikket for Fremstilling af Stangjern og Staal og 

 kan idethøieste bruges til saadanne Støbesager, der ingen 

 synderhg Styrke behøver. Imidlertid kan det ogsaa hænde 

 at Fordommen mod „Slagjernet" har været for stor og 

 at den har været tildels ligesaa ugrundot som hindrende 

 for en almindeligere og tidligere Benyttelse af Ferskslag- 

 gerne. Der gives udcntvivl Verker, hvis Fersk- eller 

 Puddlingbslagger ikke indeholde mere Svovl og Fosfor 



