320 Eik. F. Stalsberg. 



gaar ganske raskt for sig. Jernoxydet vil ikke faa Tid 

 til at erstattes og Reduktionen kan udentvivl gaa saa vidt 

 som til metallisk Jern. Senere er Reduktionen mindre 

 sterk, hvorfor vi igjen finde Jernoxydmængden tiltagende. 

 Kulstoffet aftager efterhaanden saa vidt, at Jernet antager 

 Karakteren af Stangjern, de sidste Rester (praktisk talt) 

 af fremmede Bestanddele gaa sin Vei i denne Del af Pro- 

 cessen, Jernpartiklerne sveise sammen og Slaggen nærmer 

 sig i høi Grad tilslut til sin oprindelige Sammensætning, — 

 den kemiske Del af Puddlingen er tilende. 



Den hele Procès er saaledes fornemmelig begründet 

 paa Tilstedeværelsen af Jernoxydoxydul. Det er imidler- 

 tid ikke usandsynligt, at Oxydationen ogsaa foregaar eller 

 kan foregaa ved Hjælp af Oxydulsilikater, som allerede 

 for længere Tid siden fremhævet af Scheerer, idet saavel 

 SiHcium som Kulstof oxyderes af Oxydulets Surstof, me- 

 dens — under Udvikling af Kuloxyd og Udskillelse af me- 

 tallisk Jern — Garslaggen gaar over til Raaslag eller 

 Subsilikat til Singulosilikat. Saaledes forklares Processen 

 delvis af Zobel og udelukkende af Zander (paa de an- 

 førte Steder), og en saadan Forklaring kan ogsaa finde 

 fuldt Medhold i en af List's Undersøgelser, der viser, at 

 Jernoxydmængden ved Slutningen af Opkogningen og se- 

 nere tiltog, medens derimod i denne Periode Oxydulmæng- 

 den aftog med omkring 10 pCt. At den oprindelige Slags 

 Sammensætning saavelsom mange andre Forholde i Praxis 

 gjør Reaktionerne mere indviklcde og ofte afvigende, er 

 rimeligt nok, medens den Puddhng, vi her have for Øie, 

 nærmest udførtes for Theoriens Skyld. Selv nogenlunde 

 ligt sammensatte Slagger (der, som f. Ex. hos List, op- 

 rindelig beståa af 15—18 SiOg, 50—52 FeO, 14 Fe203 og 

 9 — 11 MnO) kunne vise indbyrdes Forskjellighed med Hen- 



