366 Eik. F. Stalsberg. 



ved at udsætte den for Forbræiiding i en saa sterkt op- 

 varmet Tilstand som til det flydende Rujerns Temperatur, 

 hvorti] da ogsaa Blæstens nærmer sig." 



At imidlertid blot Kulstoffet ved sin Forbrændiug 

 skulde kunue udvikle en saa høi Varmegrad, er ikke alene 

 i og for sig mindre sandsynligt, naar det betænkes, at 

 Bessemer's fem Procent Kul nærmer sig Maximumgehalten 

 og at man ialmindelighed, naar der skal blive Staal til- 

 bage, neppe kan gjøre Regning paa, at mere end omkring 3 

 pCt. vil kunne komme til Anvendelse som Brændsel ; man kan 

 desuden spørge, hvorfor ikke ogsaa i en Puddelovn under 

 Opkogningen en Hgnende Temperaturforøgelse finder Sted, 

 da dog her de samme Reaktioner gaa for sig og det og- 

 saa i en ikke meget lang Tid. At Kulstoffet ikke er den 

 egentlige Var meud vikler, er tillige rimeligt af Rujernets 

 Forhold under Ferskningen; Erfaring lærer for det Første, 

 at meget kulrigt, men hvidt Rujern ikke duer for Besse- 

 merprocessen, idet der trods Kulgehalten dog ikke bliver 

 tilstrækkelig Temperatur til at holde Metallet flydende, 

 og dernæst røber den Ro, der forholdsvis hersker i Ovnen 

 i den første Del af Operationen, at der da foregaar en 

 anden Reaktion end under den derpaa indtrædende Op- 

 kogning, der netop er en Følge af Kulstoffets Oxydation. 

 Opkogningen viser desuden det Særsyn, at den oftere af- 

 tager nogle Øieblikkc og derpaa igjen fornyes, hvilket ved 

 en ligefrem Indvirkning af Blæsten paa Kullet neppe vikle 

 kunne være Tilfældet. Vi kunne tilføie, at Grafiten, selv 

 i høi Temperatur, ved Experimenter ikke pleier at vise 

 nogen Tilbøielighed til at forbrænde saa hurtigt og let. 

 Det er derfor sandsynligt, at ikke Kulstoffet men et eller 

 andet af Rujernets andre Elementer er det, der frembrin- 

 ger Varmen; det kan ikke være noget andet end det, der 



