Udsigt over Jerntil virkningen. 367 



i Mængcle er elet overveiende — Jernet selv; bidrager 

 end Silicium og andre fremmede Bestanddele lidt dertil, 

 saa er dog Mængden af disse altfor ringe til at kunne 

 frembringe saadanne Virkninger alene. 



Den, der først synes at have udtalt den Paastand, at 

 det er selve Jernet, der forbrænder, er Prof. Grüner i 

 Paris, der — som saa mange Andre i Begyndeisen en 

 Modstander af Bessemeringen — i et Angreb paa denne 

 i Slutningen af 1856 (Bull. de la soc. p. Tind. min. T. II. 

 p. 199) ytrer, at den høie Temperatur opnaar man ogsaa 

 ved Ferskningen under Luppedannelsen, men Jernet 

 forbrænder da; hvad man sparer i Brændsel, gaar 

 tabt i Jern. Noget senere. Marts 1857, udtaler 

 Prof. Gillon i Lüttich (Ptevue universelle d. Min. et 

 de la Metalhirgie, T. I. 1 livr.) med endnu større Be- 

 stemthed den Mening, at det kun er det Hydende Jern 

 selv, der ved sin Oxydation foraarsager Temperaturfor- 

 høielsen, og at Bessemer igrunden i det Store gjengiver 

 det bekj endte Fænomen fra den expérimentale Kemi, kun 

 med den Forskjel, at man her bringer det varme Staal i 

 Surstof, hvorimod nu Surstoffet føres ind i det flydende 

 Jern; Resultatet bliver i begge Tilfælde det samme. Den 

 Anskuelse, at der altsaa finder en virkelig Jernforbrænding 

 Sted eller med andre Ord, at der foregaaer en Forslag- 

 ning af Jernet, er da ogsaa senere almindelig antaget. 

 Det er dette oxyderede Jern, der afgiver sit Surstof til 

 Kulstoffet; vi have med en virkehg Slagferskning og ikke 

 med nogen „Vindferskning" at bestille. 



Scliinz forsøgte (1856, Dingl. pol. Journ. Bd. 142. 

 S. 209) nogenlunde at bestemme, hvormeget Temperaturen 

 stiger under Processen, idet han antager, at saavel Kul 

 som Jern forbrænder; af Kulstoffet skulde efter hans Me- 



