og spørger, hvilken Værdi 3^ faar, naar x forsvinder, saa 

 maa man vistook slutte, at da bliver y uendelig stor eller at 



a 



-^ = 00. 



a 



Men her udgaar ikke 00 af — i og for sig betragtet, hvad 



der maatte være Tilfældet, naar 00 skulde være en Kvo- 

 tient af -^. Det er derimod den mellem x og y stedfin- 



dende omvendte Proportionalitet, som leder til Satsen -— = 00. 



Det meningsløse Udtryk -— bliver jevngodt med 00 ikke af 



Grunde, som ligge i —, men af Grunde, som ligge uden- 



,., A. 



At v i Lieninucn — ^= Y slaar over i 00, naar x for- 



X 



svinder, hliver forøvrigt idetmindste saa nogenlunde logisk 

 rimeligt af følgende Grunde : Jo mindre x, desto større j ; 

 naar x nærmer sig 0, voxer y med en uhyre Fart; det er 

 Størrelsen af x eller den for x fastsatte Begrændsning, som 

 bestemmer Grændsen for y, og der gives ingen endelig Slor- 

 hedsgrad, som man ikke kan faa y til at overspringe ved at 

 formindske x; og det er saaledes en Konsekvents heraf, at 

 naar det aftagende x bliver ubegrændset paa den Maade, at 

 det synker sammen til 0, saa bliver det voxende y ube- 

 grændset paa den modsatte Maade. Man kan ogsaa sige : 



I Ligningen — = }' ^i' y ^i^ begrændset Slørrelse, saalænge 



x ikke er ^^- 0; skal altsaa y kunne blive ubegrændset stor, 

 saa maa dette skee, naar x bliver -^^ 0. Forresten viser 



