— 10 - 



fremstaar som Kvotient, idet dx og dy forsvinde, eller idet 



-^ gaar over til —, med andre Ord: P (x) er forsvindende 



Størrelsers sidste Forhold eller Kvotient. Newton ndtrjkker 

 sig herom i sit Værk, Principia malhematica philosophise 

 naturalis, saaledes : Ved forsvindende Størrelsers sidste For- 

 hold er at forståa ikke deres Forhold førend de ere for- 

 svundne eller efter at de ere forsvundne, men deres Forhold 

 idet de forsvinde. 



Herved synes at maatte kunne bemærkes: En Størrelse 

 maa enten være forsvunden eller ikke forsvunden ; en for- 

 svunden Størrelse er ikke det samme som en forsvindende 

 Størrelse^ denne maa saaledes endnu være til. Udtrjkket For- 

 hold, endskjønt det kaldes det sidste, vidner ogsaa om, atman 

 tænker sig de forsvindende Størrelser som endnu værende til. 

 Thi mellem Nul og Nul, Intet og Intet, lader intet Forhold 

 sig tænke. Hvad der maatte gjælde for lorsvindende Stør- 

 relser, lader sig saaledes ikke overføre paa -— , som er et 

 Udtrvk for forsvundne Størrelser. Denne Forklaring gjør 

 det saaledes ikke begribeligt, at der af -— udgaar en Kvo- 

 tient. 



Man siger ogsaa, at f (x) er la limite, Grændsen, for 



Ay dy 



-x^, eller, hvad der kommer ud paa det samme, for 3^. 

 Ax' ' * ' dx 



Dette kan nu m a aske e have sin Kigtighed. Men det 

 begribeliggjør ikke Satsen, — ---= f (x), ifølge hvilken P (x) 



er en Kvotient af — . La limite er egentlig kun et andet 

 Jîavn paa den første Differentialcoefficjent eher første atter 



