— 57 — 



skal hentes helt fra Udlandet, og det maatte jo idetmindste 

 for Øjeblikket ske. Under saadanne Omstændigheder kunde 

 det maaske ved første Blik sjnes, som om man var ude- 

 stængt fra al Mulighed af at kaste en norsk Jerndrift over 

 paa Koks; men, nærmere beseet, er dog Sagen ingenlunde 

 haabløs. Med Hensyn paa Kul- eller Koksforsjning vilde jo 

 et norsk Værk nærmest være henvist til England, der med 

 en Kulproduktion, som i de nyeste statistiske Tabeller fra 

 1869 af Robert Hunts angi ves til mere end 103 Millioner 

 Tons aarlig, naturligvis altid vilde kunne skaffe den rige- 

 ligste Tilgang paa mineralsk BrændmateriHl. Det kan vist- 

 nok ikke være Andet, end at Ulemj>er sjelden ville mangle, 

 naar et Jernværk overhovedet skal være afhængigt af en 

 Kulgrube, som det enten ikke selv eier, eller som ikke idet- 

 mindste ligger i dets umiddelbare Nærhed, men de ville na- 

 turligvis voxe baade i Antal og Vægt, naar Distancerne blive 

 saa store, som fra England til Norge, og under saadanne 

 Omstændigheder turde det i Virkeligheden ikke blive saa 

 ganske let at haandhæve en virksom Kontrol over Koksenes 

 Jevnhed og deres Kvalitet idethele, men uoverkommeligt er 

 det dog ingenlunde. Hvad Prisen angaar, saa er det vel 

 næsten mere end sandsynligt, at, selv om de nj^e Kulleier i 

 Finmarken skulde vise sig at være i Besiddelse af nogen 

 betydeligere Produktionsevne, ville Kullene derfra, selv bort- 

 seet fra Kvaliteten, Askegehalten, ikke falde billigere, end 

 de engelske Kul eller Koks, forsaavidt man vil tage Hensyn 

 til de gamle Værker og deres Beliggenhed eller idethele til 

 den sydlige Halvdel af Norges Kyststrækning, ialfald ikke, 

 saalænge vedkommende Værk og Kulgruberne ikke tilhøre 

 samme Eiere. At forsøge paa at opgjøre et Overslag over 

 den sandsynlige Produktionspris for et norsk Koksrujern, 

 vilde der vel her være liden Mening i, selv om man vilde 



