21 



iilakot ;i saut'i'- Ó8 !i hunicrsólyiiKik, tehát m sn- 

 eer és il feldeggi között is. 



t'aliceli iLiid Ijunncrfalkcii, alsd aneli zwisi-lini 

 sacer nnrl feldcsfii zn erblicken. 



ad 2. /,(7íi7scV/í'\, Ihhj// nliíjiiisiilih ht inilniiínii 

 az ill /•'. //. sdcfj- iii'i'fii lai'tijiiill tiltil.iiíik 9, 

 SÓI rí^pHcfi S i'afjii 'i (thtlni való lioiihixtíra fixj 

 i'czrltii. 



A l;(it'rH:c:ö Ici-íih'lfLivI van szó: 



a) I hnidi-siK'i'r. 



A ^lagyar Nemz. Múzeum sorozatán feltűnő : 

 a terjedelmes és sötétbarna, gyakran csaknem 

 feketés rajzolat a test alsó oldalán (1. I. tábl.), 

 a sötét fejtető (1. II. tábl.), továbbá a csüdön levő 

 csekély toUazat s az ennek rovására megnagyo- 

 bodott * pikkelyek (1. I. tábl.). 



1)) \'i)l(jtt-s(ii-cr. 



Nehezen lesz elválasztható a dunai sacertöl, 

 mert a Volgánál is fordulnak elő sötétebb dara- 

 bok. (Dresseu gyűjteményében pl. egy alul csak- 

 nem egészen sötét madarat láttam.) 



cl At iil-hti'i-^itfft: 



Csak gyanítás, hogy az /, /// és (/-betűs példá- 

 nyok nem a Volga területéhez tartozók, hanem 

 ázsiai madarak. Feltűnő rajtuk az alsó testfél 

 apró és világos rajzolata (1. I. táblát), a világos 

 fej (1. 11. tábla felső ábráját), a mely tíharpenek 

 is föltűnt a keleti kerecseneknél, a nagy meny- 

 nyiségü rozsdavörösség a világos felső oldalon, 

 továbbá a mélyen lenyúló tollazatú és ennek 

 megfelelően ünoman pikkelyes csüdje az ///-jegyű 

 példánynak, a mely tulajdonságok kissé a 

 gyrfalco- félékre emlékeztetnek, a melyek közül 

 az uralensis a legközelel)b (lásd az I. táblát). De 

 mindez egyéni variáláson is alapulhat. 



d) Hctiilt'fsoii-féle xacfi'. 



Sharpé a F. H. sacer elterjedésénél azt 

 mondja: «északi Kínáig.» A legkeletibb és leg- 

 délkeletibb sacereken, a melyeket a British 

 Múzeumban láttam s a melyek közt az óriási 

 vércséhez hasonló F. hendersoni typusa volt, az 



* A |iikliclyi'k iin^'ysáf;:! á^;y l;itszik :i kni'i'al is 

 változik. A7. (). 



Ad -2. A-'s/ /.s/ nttitjliilt, ilttss fin ijfitaueres 

 Slitilittitt zii i'iiii'rTrciiiiwiu der hier als F. H. 

 sacff bchattdelti'V Form itt S, ja sogar viel- 

 leicht in 3 oder 4 Ft'iriitfii jniti-l. Es handelt 

 sich dabei wohl um die jnlíjfíitlrit (ii'liiiif : 



a) iJoiitttt-mifff. 



An der Suite des Fug. Nat. Mx;seums fällt 

 auf: 



Die ausgedehnte und dunkell)raune (siehe 

 Tafel I.), oft fast schwärzliche Zeichnung auf 

 der Unterseite Tind der duijkh^ Scheitel (siehe 

 Tafel II.) aiif ferner am Tarsus die geringe Be- 

 fiederung und die auf Kosten derselben ver- 

 grösserten * Schuppen (siehe Tafel I). 



h) Wolfi/i-sacff. 



Wird schwerlieh Vdii dem Donau-sacer zu 

 trennen sein, denn es kommen au der Wolga 

 auch dunklere Stücke vi)r. In Dresser's Samm- 

 lung sali ich z. P). einen unten fast ganz dunk- 

 len Vogel. 



C) Af((l-St'f-KIICff. 



Es ist nur eine Vermuthuug. dass die Exem- 

 plare /, ///, // nielit dem Wolga-Gebiet angeliö- 

 ren, sondern asiatische Vögel sind. Aiiffallend 

 sind an ihnen die kleinen und lichten Zeich- 

 nungen der Unterseite (siehe Tafel I.), die hel- 

 len Köpfe (siehe Tafel II. obere Figur!), die 

 auch Sharpé bei östlichen Würgfalken auf- 

 fielen, das viele Eostroth auf der lichten Ober- 

 seite, die weit herab befiederten und entspre- 

 chend fein geschuppten Tarsen von Exemplar 

 ///, die etwas au die Gerfalken, von denen ura- 

 lensis der nächste, erinnern (siehe Tafel L). 

 Doch dies alles kann auf in(Uvidnellem Variieren 

 beruhen. 



d) HetiilfvsottH süccf. 



Sharpé gibt unter der Verl)reitung von F. H. 

 sacer an: «bis Nord-China». An den östlichsten 

 und südöstlichsten Sakerfalkeu, die icli im Briti- 

 schen Museum sah, und unter denen sich der 

 «einem riesigen Turmfalken ähnlichen Typus 

 von F. hendersoni befand, fiel mir die stark rost- 



* Die Grösse der Sclin])])i'ii scjicnit imcli mit diMii 

 Alter zn wechseln. ' >■ /W. 



