11 



H idd fulfil m-;i.lensis Mülizliicr, Oinilli. (Ini^r. il. cuiop. RumhIíukI, ^loskau 1882. 1. p. á88. 

 t;ilj. 3. (Orosz nyelveu. Russisch.) 



Hierofalco uralen.sis Menzbier, Ibis 1884. p. 288. Ural. 



Hierofaleo uralenais «Severzow et Menzbier n. Nouveaux uiémoiies de la société impériale 

 des naturalistes de Moscou, 1885. (Ural és Nyugat-Szibéria DK-felé a .Jenissey es Amur víz- 

 választójáig : délre az Altai-li egységig. Az Uraiban délfelé a Belaja-folyóig. — Ural und West- 

 Sibirien nach 80. liis zur Wiisserscheide des .feiiissey und Amur. Südlich bis zum Altai. Im 

 Ural südlich l)is zum Belaja-Fluss etc.) 



Ez az alak még kérdéses előttem. A legna- 

 gyobb evezőkön s a faroktollakon észlelt finom 

 különbségekre nem sokat adok. A fázisok gaz- 

 dagsága (erős variálásai, továbbá a nagyság 

 mellett, a mely tekintetben a 3. alak állítólag 

 felülmúlja az 1. és 2. alakot, fontosabb lehet a 

 rozsdavöröses futtatás, a mely különösen a fej- 

 tetőn s a nyakszirten lép előtérbe. 



Ez által közelebb jut a F. H. sacerhez. Ama 

 daraboknak, melyeket futólag láttam, lelőhelyük 

 nem volt biztosan megállapítva, a miért is nem 

 szereztem meg azokat gyűjteményem számára. 

 Ügy látszik, az 1. és 2. alak közt középen állot- 

 tak s kissé gyöngébb csűdtidlazatnk volt, mint 

 a 3. alaknak. 



Bizonyára ezt az alakot goiidolta Pallas, mint 

 az ő Falco lanariusának «nagyobb váifajáti 

 (Zoogr. Rosso-Asiatica 1811. I, j). 330). a mely 

 «az uráli hegyekben él s a nemes sólymok közé 

 soroztatik". Menzbier talán nagyon tágra vette 

 ez alak elterjedését; kritikai vizsgálatának a 

 középső és déli l'ralból kellett kiindulnia. 



A föntebb már említett Godthaabból (Grön- 

 landból) való kiválóan szép színezetű him F. H. 

 islandus, a mely tiszta színezete, begyén és melle 

 közepén erősen redukált rajzolata, élénken sárga 

 lábai és viaszhártyája után ítélve bizonyára igen 

 öregnek tartható, nemcsak fejetetején, hanem 

 nyakszirtjén is igen szembeötlő rozsdavörös színt 

 mutat, de a mely a valli s a begytollak szélén 

 csak elenyészően csekél}' nyomokban vau meg. 

 E színezet tekintetében tehát különböző lehet 

 az élénkség. Ezt pontosan megegyező fázisok- 

 nál kell egybevetni, mert az összes alakokra 

 jellemző vörös fejtetőszinezet minden alaknál 

 egyénileg variál ; a világos fázisoknál ez hal- 

 vány, vagy el is vész, sötéteknél pedig a rajzola- 

 tokkal van elfödve. 



A British Museumban található, Keulemaus- 

 tól Sharpé «The Second Yarkand Mission "-jában 



Dicse Form ist mir noch fi-aglidi. Von den 

 angegebenen feinen Unterschieden an Hand- 

 schwingen und Steuerfedern halte ich nicht viel, 

 wichtiger dürfte neben dem Phasenreichthum 

 ( starken A ariieren) und der Grösse, worin Form 3 

 die Formen 1 und ü übertreffen soll, der rost- 

 röthliche Anflug sein, der besonders auf Schei- 

 tel und Nacken zu Tage tritt. Dadurch nähert 

 er sich wohl dem F. H. saker. Stücke, welche 

 ich flüchtig sah, waren nicht von sicherer Her- 

 kunft ; ich erwarb sie deshalb nicht für meine 

 Sammlung. Sie schienen zwischen Form 1 und 

 2 in der Mitte zu stehen und eine etwas schwä- 

 chere Tarsusbefiedernng zu haben als Form 2. 

 Diese Form meinte wohl Pallus mit der «grös- 

 seren Abänderung') seines Falco lanaiius (Zoogr. 

 Rosso-Asiatica, 1811, I. p. 33() fl',), die «in den 

 uralischen Gebirgen lebt und unter die edeln 

 Falken gerechnet wird". Menzbier hat vielleicht 

 die Yerbreitung der Form zu weit gefasst ; ihre 

 kritische Untersuchung wird vom mittleren und 

 südlichen Ural ausgehn müssen. 



Das bereits oben erwähnte, besonders schön 

 gefärbte Männchen von F. H. islandus von 

 Godthaab in Grönland, welches wegen seiner 

 reinen Färbung, stark reduzierter Zeichnung 

 auf Kropf und Mittelbrust, lebhaft gelber Fänge 

 und Wachshaut, sicher als sehr alt anzusprechen 

 ist, zeigt nicht nur auf dem Scheitel, sondern 

 auch im Nacken sehi' deutliches Rostioth, an 

 den Seiten der Schulterfedern und des Kropfes 

 dagegen nur verschwindend schwache Spuren 

 davon. Es kann sieh also hinsichtlich dieser 

 Fär))ung nur um verschiedene Lebhaftigkeit 

 handeln. Diese muss bei genau entsprechenden 

 Phasen verglichen wei'den, denn die allen For- 

 men eigene )'othe Scheitelfärbung variiert indi- 

 vidviell bei jeder Form : bei lichten Phasen ist 

 sie blass oder verschwindet, bei ganz dunklen 

 wird sie von der Zeichnung gleichsam ver- 

 deckt. 



Das im British Museum befindliche, von 

 Keuleniiins in Slini|K's iThe Secund Yarkand 



