4 



zárja. - A mi tehát nem hasonló, az külön- 

 böző névkörökbe esoportosíttatik, a mi pedig 

 az ily névkör keretén belül elütő, az külön ne- 

 vet kap. 



Innen kezdve téves utón jár az ornithologia, 

 a mennyiben a holt jegyek útján haladt tova, 

 mindig csak nevekkel és névkörökkel foglal- 

 kozva, a helyett, hogy egészen új irányba tért 

 volna. Történtek ugyan kísérletek ez líj irány- 

 ban, de észrevétlenül újra csak a régi útra 

 tévedtek a kutatók vissza s ez útról az újabbat 

 hamis világításban látták. Innen a nehézségek, 

 melyek a hármas nomenklatura elé gördülnek. 



Hogy czélunkat, a megértést megközelítsük, 

 az új, a tulajdonképeiii reiidezéshez kell lát- 

 nunk. S itt nem arról van szó, hogy rendet csi- 

 náljunk az állatországban, mint a hogy ez a 

 nomenklatúrában történik, hanem hogy a ren- 

 det, a melyet a természet magában mutat, meg- 

 találjuk az összehasonlító zoogeographiában. 



Ez az út vezet egyenesen a természet meg- 

 értéséiiez s alkotja a tulajdonképeni rendszer- 

 tani munkát. Úgy tűnik fel, mintha a lehető 

 legegyszerűbb formába öntése volna oly gondo- 

 latoknak, a melyek mostanság mindenütt ki- 

 fejezés után küzködnek. 



Az összehasonlító zoogeographia mindenek 

 előtt arra tanít, hogy a régebben fölismert ha- 

 sonlóságok közül sok csak látszólagos, sok el- 

 térés pedig lényegtelen. 



Míg a régi könyvekben a földrajzi elterjedés 

 mindig az utolsó adat volt, addig most ez lesz 

 a kezdet s a kiindulás pontja. 



Az összes valóban hasonló alakok egy alak- 

 körbe foglaltatnak egybe. Valamennyi földrajzi 

 képviselője, tehát iilakjn egy ily alakkörnek, 

 egymással összehasonlíttatik s ekkor az a tény 

 áll elő, hogy ezek az alakok bizonyos területe- 

 ken föltűnően egyeznek s bizonyos más terüle- 

 tek képviselőitől mindig többé-kevésbbé eltérnek. 



Ha csakugyan helyesen van felismerve az alak- 

 kör, úgy a meghatározás nehézségei megszűntek. 

 Egy alak jellemzésére ez esetben elég volna az 

 alakkörnek nevet adni s illető képviselőjének 

 tálalási helyét hozzácsatolni, mert egy bizonyos 

 zoogeographiai területen mindig csak egy alak 

 honos. Mégis ajánlatos az alaknak meghagyni 

 egy nevet, minthogy a vonuláson alakok is eljut- 



kreis einer Verwochshiiig Nurbuugt. Was also 

 unähnlich ist, wird in verschiedene Namenkreise 

 gruppiert, was in einem solchen Namenkreis 

 ungleich ist, wird mit besonderen Namen belegt. 

 Von hier aus hat nun die Ornithologie einen 

 Irrweg verfolgt, indem sie auf dem Weg der 

 todten Bezeichnungen weiter ging, sich nur mit 

 Namen und Namenkreisen befasste, statt einen 

 ganz neuen Weg einzuschlagen. An Versuchen 

 letzteres zu thun, fehlt es nicht, aber mau ge- 

 rieth unvermerkt immer wieder auf den alten 

 Weg zurück imd sah von ihm aus das Neue in 

 einem falschen Licht. Daher die Schwierigkei- 

 ten mit der ternären Nomenclatur. 



Will man dem Ziel, dem Begreifen nähci' 

 rücken, so muss man mit einem neuen, dem 

 eigi'iitlichen Orditrn beginnen. Es handelt sich 

 dabei nicht darum, eine Ordnung für die ïhier- 

 welt zu machen, wie es in der Nomenclatur ge- 

 schieht, sondern die Ordnung, die in der Natur 

 sellisi liegt, zu fìinlriì in der vergleichenden 

 Zoogeographie. 



Dieser Weg führt direct in das Begreifen der 

 Natur hinein imd bildet die eigentliche syste- 

 matische Arbeit. Er scheint die einfachste For- 

 mulierung von Gedanken zii sein, die man jetzt 

 überall nach Ausdruck ringen sieht. 



Die vergleichende Zoogeographie lehrt vor 

 allem, dass viele der früher erkannten Ähnlich- 

 keiten nur scheinbare, viele der früher erkann- 

 ten Verschiedenheiten unwesentliche sind. 



War in den alten Büchern die geographische 

 Verbreitung immer die letzte Angabe, so wird 

 sie jetzt der Anfang und Ausgangspunkt. 



Alle wirklich ähnlichen Formen werden als 

 ein Formenkreis zusammengefasst. Alle geo- 

 graj)hischen Vertreter, d. h. lùiniien eines 

 solchen FíU-menkreises werden sodann untci' 

 sich verglichen, und dabei findet sich die That- 

 sache, dass dieselben in einer Gegend auffal- 

 lend übereinstimmen, und jedesmal von den 

 Vertretern aus gewissen anderen Gegenden 

 mehr oder weniger verschieden sind. 



Ist der Formenkreis richtig erkannt, so hat 

 alle Bestimmtuigsnoth ein Ende. Es würde zur 

 Kennzeichnung einer Form genügen, dem For- 

 menkreis einen Namen zu geben und ihm den 

 Fundort des betreffenden Vertreters beizufügen, 

 denn in einein zoogeographischen Gebiet ist 

 immer nur eine Form heimisch. Indessen emp- 

 fiehlt es sich, der Form einen Namen zu belas- 

 sen, du auf (lem Zug auch Formen zeitweilig in 



