128 



Viilìiki a me.sszo siksàgban Ìelismt'rliclctJen fe- 

 kete tömegre azt mondana egész határozottság- 

 gal: Ott 200 főnyi katonaesapat áll, :i helyett, 

 hogy közelebbre menne, míg bizton felismer- 

 hetné és megszámlálhatná a talán csak 100 

 darabból álló gulyát. 



Számba véve még az embereknek azt a gyön- 

 géjét is, hogy inkább szeretnek sötét szem- 

 üvegen át nézni, a hibát, rossz tulajdonságot 

 inkább szeretik felfedezni, emlékezetben tar- 

 tani, mint az erényt méltányolni, nem csudál- 

 kozbatunk azon, hogy tisztázás helyett zűrzavar 

 keletkezett, még pedig bámulatos tarkaságban, 

 szélsőségelíben csajiongí'», mely a középutat 

 mindig újabb göröngyökkel takarta be. 



A görbecsorü, karmos madarakat kivétel nél- 

 kül - analógiák révén — mind károsaknak 

 nyilvánították, a magevőket közömböseknek, 

 vagy szintén károsaknak tartották, a rovar- 

 evőket többnyire hasznosaknak, noha bizonyos 

 fajok fölött mérges viták támadtak. 



Később, mikor komolyabb vizsgálatok indul- 

 tak meg, pozitív alapra helyezkedve kezdtek bí- 

 rálni, e beosztás és felfogás tarthatatlansága 

 menten kiviláglott, noha ezeknek a kutatások- 

 nak sem lehetett megnyugtató eredménye, mert 

 többnyire nem elegendő anyagból meríttettek 

 és érvényességük is inkább csak szűkebb körre 

 terjedt, vagy talán éppen csak egyetlen terület 

 időleges viszonyait ölelte föl. 



Igy i)éj(laul Altum vizsgálatainak a harkályok 

 jelentőségét illetőleg, csupán Németországban, 

 annak is talán egy részében van érvénye, de 

 nálunk Magyarországban nincs, mert erdészeti 

 viszonyaink mások. 



Ilyen elégtelen, hiányos, helyi érdekű kuta- 

 tások általánosítása termetté azután az cilyféle 

 nézetek hirdetésí't is, hogy a rosarpusztító 

 madajak közt is lehetnek csak károsak, mert 



Ebene //(// dllt'i' lli'sliiniiil liril \e]'siehern würde, 

 die fern am Horizont in duiikler Staubwolke 

 verschwimmende Masse sei ein Soldatentru])p 

 in der Stärke von 200 Manu statt sich cUeser 

 schwarzen Masse zu nähern und zu konstatie- 

 ren, dass sie aus einei- Einderherde von nur 

 100 Stück bestehe. 



Wenn man nun noch die menschliche 

 Schwäche in Betracht zieht, die darin l)esteht. 

 Alles durch schwarze Brillen zu betrachten, 

 lieber Felder und böse Eigenschaften aufzu- 

 stöbern und im Gedächtnisse zu bewahren, als 

 Vorzüge anzuerkennen und zu würdigen — so 

 kann man sich nicht wundern, dass an Stelle 

 der Klarheit ein erstaunliches Maass von Ver- 

 wirnmg gezeitigt worden ist, welches mit seinen 

 bunten, sich in den bizarrsten Extremen gefal- 

 lenden Auswüchsen, dem geraden Wege dei' 

 ernsten Forschung neue und neue Hindernisse 

 entgegenthürmte. 



Die krummschnäbligen, krallenbewehrten Vö- 

 gel galten — natürlich per analogiam — aus- 

 nahmslos als «Schädliches« ; die Pflanzen-, 

 respektive Körnerfresser wurden für schädlich, 

 im besten Falle für indifferent erklärt; die 

 Insektenfresser wieder wurden meist als nütz- 

 lich proklamiert, obschon ganz grimmige Pole- 

 miken bezüglich einiger dieser letztgenannten 

 Arten geführt wurden. 



Später, als man in ernsterer Weise zu unter- 

 suchen begann, als man von einer positiveren 

 Grundlage ausgehend die Sache zu beurtheilen 

 anting, zeigte sich sofort die Unlialtbarkeit die- 

 ser Auffassung und Eintheilung, obschon selbst 

 diese besseren Untersuchungen noch immer 

 kein befriedigendes Ergebniss zu liefern ver- 

 mochten, weil sie meist nur aus ungenügendem 

 Datenmateriale schöpften und ihre Giltigkeit 

 sich in der Hegel nur auf ein relativ sehr be- 

 schränktes Gebiet, oft sogar nur auf gewisse 

 zeitliclie Verhältnisse eines kleinen Territo- 

 riums bezog. 



So hallen ■/.. li. die l'ntersuchungen Altum's 

 inbezug auf die Bedeutung der Spechte nur 

 für Deutschland, víeheieht sogar nur für einen 

 gewissen Theil davon, Geltung ; für uns in Un- 

 garn sind sie jedoch nicht zutreffend, weil un- 

 sere forstlichen Verhältnisse ganz anders liegen. 

 Die (reneralisierung solcher lokalgefärbter Un- 

 tersucliungen erzeugte denn auch Thesen, wie 

 diejenige, welche die absolute S<diäd1ichkeit ge- 

 wissei' insektenfressender Vögel proklamierte. 



