9lâ 



sanként a grisettek kalapjain is ez esetben a 

 madárvédelemnek hallgatás a dolga, mert így 

 parancsolja a divat s a kereskedelem l' m ágas» 

 érdeke. A tudományos érdek nem jut itt szó- 

 hoz — hát még a humanitás ! az esztétikai meg- 

 okolás ! — hiszen ilyesmi a divat nagy areopag- 

 jánnk s a kereskedelmi érdeknek szeméhen 

 tisztára nevetséges dolog! íme ez is efn/t'l) ok. 



De elég volt már ! Az elmondottakból bárki is 

 igen könnyen következtethet. 



Elvitázhatatlan tény, hogy a madárvédelem 

 szükségességét illetőleg — bizonyos kivételek- 

 kel — a müveit néj^eknél nem találunk elvi 

 ellenkezést — sőt azok a kivételek is mellette 

 vannak rliniiuj s a «non possumust» az általá- 

 nosan ismert «néjitájiinh'!.« czímével okolják 

 meg. — Elvileg tehát megvan az egyetértés. 

 De mihelyt a védeni való madarak specifikálá- 

 sáról van a szó, rögtön kitör az egyenetlenség s 

 még a legmagasabb fokban jogosított nemzet- 

 közi gyűlések is eredménytelenül oszlanak föl. 

 A vitának sokszor olyan a tárgya és menete, 

 hogy élénken emlékeztet Byzancz esetére, a hol 

 még akkor is egy betűn czivakodtak, a mikor a 

 pogány már a kapukat döngette. Ugyanezt te- 

 szik a gyűlések oly fajokkal, a melyek — mint 

 fönt éreztettük kihalóban vannak. Ez a vita 

 teremtette meg az l'JO(t-iki párisi kongresszus 

 «óhajainak» ama pontját, a mely azt akarja, 

 hogy a madarak táplálékát kell tanulmányoz- 

 nunk, hogy így a hasznosság és károsság fogal- 

 mát pozitív alapon határozhassuk meg. Az ered- 

 ményt a mennyire lehetséges a Londonban 

 tartandó legközelebbi kongresszuson kell bemu- 

 tatni. 



Ez természetesen új czím a ninihirai; tudo- 

 mányosan «megokolt» lotiu'i/es (ij/ilkaláíidnt. 

 Mert hiszen szükséges, hogy ha már nem' is 

 minden individuumnak — mivelhogy ez lehe- 

 tetlen — de legalább minden fajnak begy- és 

 gyomortartalmát H65 napon át még pedig zóná- 

 ról-zónára meghatározzuk ; tehát, hogy zónán- 

 ként és fajonként lehetőleg 365 madarat meg- 

 öljünk! S azután újra tanácskozunk és előrelát- 

 hatólag ismét szétoszoljunk. 



Röviden, a madárvédelem ügye a maga tudo- 

 mányos, praktikus és érzelmes bonyodalmaival 

 valóságos gordiusi csomó, a melynek oldása 

 jóformán az utolsó madár halálával fos csak 



l'^ii'stiiieu, l'idriihiiiieii mid iiiieh uiul iiaeli del' 

 (Irisetteu zu pranj^'eii, dei' X'djíelseliutz zu 

 schweigen hat. das gebietet die Modo und das 

 hohe Handelsinteressc. Das wirthsehaftliche 

 Interesse kommt hier gar nicht zu Worte — und 

 erst Huma.nität ! ästhetische Begründung ! — 

 das ist ja in den Augen des hohen Aréopages 

 der Mode und des Handelsinteresses die reinste 

 Lächerlichkeit ! Wieder eine diidcrr I 'rsaclir. 



Doch genug! Aus dem Gesagten kann sich 

 Jedermann die Conclusion sehr leicht ziehen. 



Es ist ein unbestreitbares Factum, dass 

 hinsichtlich der Nothwendigkeit des Vogel- 

 schutzes ■ — ■ exceptis excipiendis bei den ge- 

 bildeten Völkern kein principieller Gegensatz 

 besteht -- ja selbst die Ausnahmen sind priuci- 

 piell dafür und begründen das «non jiossuinus». 

 wie allbekannt, mit dem Titel «^'(>lksnalu■ung». 

 Im Principe ist also Alles einig. Sobald es sich 

 aber darum handelt, die zu schützenden Vögel 

 zu speciticieren, beginnt sofort der Streit und 

 selbst die höchst autorisierten internationalen 

 Conferenzen gehen resultatlos auseinander. 

 Der Streit dreht sich oft um Themata, welche 

 lebhaft an den Fall von Byzanz erinnern, wo 

 man sich um einen Buchstaben stritt, indess 

 der Heide schon das Thor bearlicitete. Die Con- 

 ferenzen thun es gerade so mit Arten, die — 

 wie oben angedeutet — schon im Niedergang 

 begritïen sind. Dieser Streit gebar den Punkt in 

 den «Wünschen» des Congresses von 1900 in 

 Paris, welcher anstrebt, man solle die Nahrung 

 der Vögel studieren, um den Begriff von Nütz- 

 lichkeit und Schädlichkeit jjositiv bestimmen 

 zu können. Das liesultat ist so weit als mög- 

 lich dem nächsten Congresse in London zu 

 unterbreiten. 



Das ist natürlich ein frischer Titel für einen 

 neuen, wissenschaftlich «begründeten» — 

 Mdxi^einiKird ilrr \'(ii/t'l. Man nuiss ja den 

 Kropf und ^MageuinhaU, wenn schon nicht des 

 Individuums was ja unmöglich ist doch 

 der Species für 365 Tage und zwar von Zone 

 zu Zone bestimmen, also möglichst 365 Exem- 

 plare pro Zone und Art tödten ! Und dann wol- 

 len wir wieder einmal berathen und voraus- 

 sichtlich auseinandergehen. 



Kurz gesagt, die ganze Angelegenheit des 

 A'ogelschutzcs mit ihren wissenschaftlichen, 

 praktischen und auch gefühlvollen Verschlin- 

 gungen bildet einen veritablen Gordiusknoten. 

 dessen Entwirren so ziemlich mit dem Tode des 



