iü 



több adott csctbun törv(''nyt kcUutt iilnöiu a var- 

 jak felett és Ítélnem felettük, hogy vájjon vassal, 

 vagy inkább ólommal irtandók-e mint gonosz 

 rablók, miként azt a panaszos fél követelte, 

 avagy kímélendők- e, mint a gazda jó barátjai, a 

 hogyan azt a védő állította. Itt uem arról volt 

 szó, hogy elméleti tanításokkal álljak elö, hanem 

 peres ügyről, vagyoni sérelemről, a mikor az 

 egyik fél, ha igaza van, kártérítést követelt. 



Több eset közül csak egyet, a legnevezeteseb- 

 bet hozom fel. Egy nagyobb uradalmunkban, a 

 mely három négyszög mérföldnél is nagyobb 

 kiterjedésű, az uradalom feje több oknál fogva 

 nem engedi, hogy valaki az uradalomban a var- 

 jakat irtsa. 



Neki, már tudniillik az ő felfogása szerint, 

 szüksége van varjakra, mert az uradalomhoz 

 tartozik egy czukorgyár is, a melynek számára 

 ő czukorrépát termeszt. Minthogy azonban az 

 évről-évre jelentékeny, í250U kat. holdon, vagy 

 ennél is nagyobb területen termesztett czukor- 

 répa lehetővé teszi, hogy e növény ellenségei, 

 kivált a hamvas vinczellérbogár (Otiorrhynchus 

 ligustici) és a lisztes répabogár (Cleonus puncti- 

 ventrís) is szintén igen bőven elszaporodjanak 

 és minthogy az ezek ellen a bogarak ellen alkal- 

 mazott eljárás nemcsak igen költséges, hanem 

 sokszor olyan lassú volt, hogy mielőtt az irtás 

 megkezdődhetett volna, a répa máris régen egé- 

 szen oda volt, mert a bogarak 3 — 3 nap alatt 

 tisztára megették : azért az uradalom feje a var- 

 jak segítségéhez fordult. Elrendelte, hogy az 

 uradalomban a varjakat nem szabad bántani. 

 S a varjak ezért nagyon hálásak voltak. Az ura- 

 dalomnak majdnem 2000 kat. holdnyi erdejé- 

 ben, mely 100 — 180 kat. holdnyi, vagy még 

 ennél is kisebb, számszerint, azt hiszem, 21 

 területre van beosztva, a varjak szépen elszapo- 

 rodtak és tavaszra kelve, mikor a bogarak a 

 répatáblákon mutatkoztak, megtették kötelessé- 

 güket; neki estek a répát rongáló apró állatok- 

 nak és annyi kárt tettek bennük, hogy habár a 

 rendesnél valamivel sűrűbben vetett répa még 

 szenvedett, mégis annyi maradt belőle, hogy 

 nem kellett újra vetni. Ezelőtti esztendőkben 

 pedig gyakran megesett, hogy háromszor is kel- 

 lett vetni és ez nemcsak az elhasznált mag és 

 az új vetéshez szükséges munka miatt volt költ- 



i-irlit JKilttn und iuilicili]i iiiiisslc, db sic mit 

 Eisen odor viclniebr mit 151ri anszurotteu sind, 

 als böse Räuber, wie das dci- Ankläger forderte, 

 oder ob sie zu schonen wären als Freunde de.s 

 Wirthes, wie dies der Vertbeidigcv behauptete. 

 Hiev liaiidcltc es si<-li iiiciit imi theoretische 

 Lehren, sondern um eine praktische strittige 

 Frage, um eine Störung der privaten Interessen, 

 wo der sich beschwerende Wirtli, wenn er Recht 

 hatte, Genugthuung forderte. 



Von den vielen mir vorgekommenen Fällen, 

 führe ich hier nur den wichtigsten an. In einer 

 unserer Staatsdomänen, welche von einer mehr 

 als drei Quadratmeilen grossen Ausdehnung ist, 

 gestattet der (-intsdirektor aus mehreren Grün- 

 den nicht, dass man die Krähen auf dem Gute 

 verfolge. Er hat, seiner Auffassung nach, die 

 Krähen nöthig, weil zum Gut auch eine Zucker- 

 fabrik gehört, für welche er Zuckerrüben bauen 

 muss. Indem alier der, auf eineiu. von Jahr zu 

 Jahr sich stets vergrössernden Areal (2500 Kat. 

 Jocli und mehr) fortgesetzte Rübenbau die 

 ausserordentliche Vermehrung der Rübenschäd- 

 linge, Jiesouders des Lappenrüsslers (Otiorrhyn- 

 chus ligustici) und des puuktbäuchigeu Rüben- 

 rüsselkäfers ((Ucomis jtHnctirentfiA) begünstigt, 

 und ferner weil das gegen diese Käfer ange- 

 wandte Verfahren nicht nur sehr kostspielig, 

 sondern oft ein so langsames ist, dass bevor 

 dasselbe eingeleitetwurde, die Rübe schon längst 

 dahin ist, die Käfer frassen dieselbe binnen 

 3 — 4 Tagen gänzlich auf. Unter solchen Umstän- 

 den wandte sich die Güterdirection an die Krä- 

 hen, sie ordnete an, dass es auf dem Gute un- 

 tersagt sei, die Krähen zu stören. Und die Krä- 

 hen waren sehr dankbar dafür. In der, beinahe 

 2000 Kat. Joch grossen Waldung, welche in 

 21 Parzellen, in der Grösse von 100-180 Kat. 

 Joch, oder noch weniger, getheilt ist, vermehr- 

 ten sieh die Saatkrähen ungehindert. Im Früh- 

 linge, da sich die Käfer auf den Rübenschlägen 

 eingestellt hatten, leistete die Krähe ihre 

 Dienste. Sie gieng über die Rüben fressenden 

 Kerfe her und vernichtete davon so viel, dass 

 obzwar die etwas dichter als gebräuchlich ange- 

 baute Rübe etwas litt, davon doch noch genug 

 übrig blieb und man nicht genöthigt war, die- 

 selbe nochmals anzubauen. In den früheren 

 Jahren geschah es sehr oft. dass man die Rü- 

 bensaat dreimal wiederholen musste, was nicht 

 nur wegen des verbrauchten Samens und zu dem 

 neuen Anbau benöthigter Arbeit wegen theuer 



-2S* 



