216 



scgcs, hanem azi'rl is, irurt az ilkóseti répuvrlcs 

 sokszor nagyon gyenge, a mely nagy hasznot 

 nem igen hajt. Ha pedig a kártékony bogarak 

 évadja még nem kezdődött meg, vagy már el- 

 múlott s a varjak neki estek volna egyéb gazda- 

 sági vetésnek (tavaszi gabonaféléknek, tengeri- 

 vetésnek), az uradalom feje őrt állított a fenye- 

 getett tábla mellé, a ki a közelgő varjakat el- 

 riasztotta. 



így tehát a dolognak a veleje az volt, hogy a 

 varjakat megtűrő uradalom békességben volt 

 velük. De nem úgy a szomszédok, a kiknek leg- 

 többje apró parasztbirtokos volt. A varjaknak 

 enni kell — az ő gyomruk is csak valami ! Mint- 

 hogy az uradalom vendéglátását csak a szállás- 

 adásig terjesztette ki, de az asztalt nem teritette 

 meg a varjak számára : ez utóbl)iak ott igyekez- 

 tek boldogulni, a hol az lehetséges volt. Neki 

 mentek a szomszédságnak. Előbb az elvetett, 

 majd a kicsírázott magot szedték ; később a ko- 

 rán érő gyümölcsöt, majd a gabonát, végül az 

 érő kukoriczát bántották, még pedig igen csúnya 

 mértékben, mert az érő és érett gabonákban 

 nemcsak azzal tettek kárt, hogy sokat megettek 

 belőle, hanem azzal is, hogy háromszor-négy- 

 szer annyit még külön is elpocsékoltak, mert a 

 kalászból vagy a kukoriczacsőből kivert szem 

 földre hullott s a gazdára nézve teljesen el- 

 veszett. 



A szomszédok ezt látva, panaszra mentek. 

 Hogy okuk volt reá, azt senki sem vonta kétségbe. 

 Mindazonáltal, mikor arra kerül a sor, hogy el 

 is kell ám dönteni, hogy «ujuid iuris'?», akkor 

 nem annyira a szigorú igazság, mint inkább a 

 csendes megalkuvás segített ki a hínárból, hogy 

 a varju-per mégis csak dűlőre jutott. 



Ámde mi lett volna akkor, ha a felek olyan 

 hevesebb természetűek lettek volna, kik a jus- 

 sukat el nem hagyják, hanem a pert elviszik, 

 ha kell — mint Arany .1. a fülemile-perről 

 mondja — a királyig? 



Azt hiszem tehát, hogy a felhozott egy eset 

 is elég bizonyságot tesz amellett, hog^' a varjak 

 mezőgazdasági jelentőségének kérdése nemcsak 

 tudományos, hanem egyúttal nagyon is fontos 

 mezőgazdasági, tehát gyakorlati kérdés és mint 



kain, sdudcrii aui/li deswegen, weil die spate 

 liűbe oft so schwach war, dass sie keinen ent- 

 s])rechenden lirtrag bringen lionntc. Vor odei' 

 nach der Kafersaison, wiihii'inl welcher die 

 öechsfüssler seliadlioli waicn. und die Krähen 

 andere landwii-tliscliaftliche Saattii (Getreide- 

 und JMaissalen) anzugehen versuchten, Hess die 

 Verwaltung die bedrohten Felder bewachen und 

 die nähernden Krähen wegscheuchen. 



Die Sache verlief nun so, dass die Domäne 

 mit den geduldeten Krähen in Frieden lebte. 

 Indessen nicht so die Nachbarschaft, welche zu- 

 meist aus kleinen Landwirtlien bestand. Die 

 Krähen wollten ihre Nahrung haben, ihre Mä- 

 gen forderten aneli ihr üeelit! Da aber dii' Gast- 

 freundschaft der Domäne ihnen Idos die Wohn- 

 stätte bot, den Tisch aber für sie nicht decken 

 liess, so suchten diese Thiere ihr Heil dort, wo 

 es möglich war. Sie giengen über die bena.ch- 

 barte Gegend los. Ziierst sammelten sie den ge- 

 säeten, dann auch den gekeimten Samen; sj)äter 

 das iViihreifende Obst, nachher das Getreide, 

 und schliesslicli den reifenden Mais, und zwar in 

 arger Weise, denn sie schädigten das reifende, 

 und reife Getreide nicht blos dadurch, dass sie 

 vieles davon frassen, sonilern insbesondcrlich 

 dadurch, dass sie drei- viernnil mehr davon 

 zugrunde richteten. Die aus den Ähren und 

 Maiskolben ausgehackten Samen fielen zu Bo- 

 den rmd waren für den Landwiith so gut wie 

 verloren. 



Als die Nachbaren diese Krähenwirthschaft 

 sahen, erhoben sie ihre Klagen. Dass sie dazu 

 ihre beste Ursache hatten, daran zweifelte Nie- 

 mand. Doch als es zwischen den Streitenden 

 zur Entscheidung l<aui, und als man das Hecht 

 hätte sollen walten lassen, da half uns nicht die 

 absolute Gerechtigkeit, sondern der freundliche 

 Ausgleich, dass dieser Krähenprozess zum ,\b- 

 schluss kam. 



Jedoch was wäre aus der Sache geworden, 

 wenn die Parteien von einer heftigeren Natur 

 gewesen wiii-en, die ihr liecht nicht so leichl 

 fahren lassen, und mit ihrem Prozess, wenn es 

 darauf ankäme — wie unser Arany von seinem 

 Nachtigall-Prozess singt - bis an den Hof des 

 Königs giengen? 



Ich glaube, dass der eine angeführte Fall den 

 Beweis zur Genüge liefert, dass die Frage der 

 landwirthschaftlichen P>edeutnng der Krähen 

 nicht })l(is eine wissenschaftliche, sdudern eine 

 landwirthscliaftliche, und somit eine Frage von 



