223 



törek-garuiadájában mindig bőséges magot ta- 

 lál, a melyből gondatlanul megélhet, ott kár- 

 ról szintén szó sincs. 



Összevetve mindezt, én a varjut, — mond- 

 juk csak így, ne különböztessük meg egyelőre 

 az egyes fajokat, — mindig helyi jelentőségűnek 

 tartom, mert általánosítás esetében nem volnék 

 igazságos sem a gazda vagyoni érdekével, sem 

 a varjú természetével szemben. 



Ez volt az én véleményem, a melyet «élet- 

 módjuk egyszerű megfigyelése» útján magam- 

 nak alkottam. S ebből a következtetést levonva, 

 azt mondom, hogy a hol varjú él és nem tesz 

 kárt, ott ne bántsuk, de a hol kártékony, ott 

 korlátozzuk a kártevésben és ha máskép nem, 

 puskaporral és ólommal. Tehát a varjúval szem- 

 ben követendő eljárást egyesegyedül helyi vi- 

 szonyoktól teszem függővé. 



Azt hiszem, hogy az így kifejezett vélemé- 

 nyem határozott és elléggé világos. 



Cheenel István * igen tisztelt barátom a ma- 

 darakról szerzett könyvében 1899-ben az egyes 

 fajokat elkülönítve, a hamvas i dolmányos! var- 

 júról még úgy nyilatkozik, hogy a mezőgazda- 

 ságban túlnyomóan hasznos, mert pusztítja az 

 egeret és a kártékony rovarokat, az apró vad 

 területén azonban irtsuk (555. 1.) : a vetési var- 

 jakról azt mondja, hogy «gazdasági jelentősé- 

 gekben a haszon némileg — kivált helyenkint — 

 minden esetre felbillenti a kár serpenyőjét» 

 (577. 1.). Ujabban, noha ítélete általánosabb, 

 azt hiszem már határozottabb s véleménye azo- 

 nos az enyémmel. «Én azt tapasztaltam — 

 írja — hogy a mindent evő madarak s a sok- 

 félével élők is. az évszak és a lokálitás szerint 



* Chernrl : Magyarország madarai. Buflaiíesten, 

 1899. i. h. — Van CHEENEi.iiek még egy más idevágó 

 dolgozata, a mely az Aquila 1901. évfolyam (VIII.) 

 1., â. füzete l'2'ò. s k. lapjain a következő ezímeu je- 

 lent meg : A madarak hasznos éa kártékony voltáról 

 positiv alapon. Ezt csak akkor olvastam, a mikor a 

 fönnebbi dolgozatom készen volt. A ki Chernél fön- 

 nebbi dolgozatát elolvassa s az enyémet is, az be- 

 látja, hogy noha mindketten más és más felfogásból 

 indultunk ki, a végső következtetésünk a varjak je- 

 lentőségére nézve teljesen azonos. 



häufen Korner in Hülle und Fülle findet, von 

 welchen sie sorgenfrei lebt, dort wird von Scha- 

 den keine Eede sein. 



Wenn ich alles dies zusammenfasse, so 

 schreibe ich der Krähe (reden wir blos von der 

 Kralle, und unterscheiden wir die Arten vor- 

 läufig nicht) immer nur eine Lokalbedeutung zu, 

 denn im Falle eines allgemeinen ürtheiles wäre 

 ich nicht gerecht weder angesichts des Besitzes 

 des Landwirthes, noch gegen die Natur der 

 Krähe. 



Dies war meine Meinung, welche ich mir von 

 den Krähen auf Grund «der einfachen Beobach- 

 tung ihrer Lebensweise» geschaffen habe. Und 

 den Schluss davon ziehend sage ich. dass wir 

 die Krähe dort, wo sie keinen Schaden verur- 

 sacht, in Ruhe lassen, wo sie aber schädlich 

 wird, dort müssen wir ihr Schranken setzen und 

 wenn es nicht anders möglich ist, selbst mit 

 Pulver und Blei. Ich mache also das Verfahren, 

 welches wir wider die Krähe zu befolgen haben, 

 blos von den Lokalverhältnissen abhängig. 



Ich glaube, dass meine so geäusserte Meinung 

 bestimmt und genug klar ist. 



Mein geehrter Freund Stefan v. Cheknel hat 

 in seinem, im Jahre 1 899 erschienenen Werke * 

 die Krähenarten getrennt beurtheilt und von 

 der Nebelkrähe äusserte er sich noch so, dass 

 sie in der Landwirthschaft vorwiegend nützlich 

 sei, weil sie die Mäuse und schädlichen Kerb- 

 thiere vertilge, wo aber das Kleinwild gehegt 

 wird, dort müsse man sie rotten (p. 555t; von 

 der Saatkrähe sagt er, dass « in ihrer landwirth- 

 schaftlichen Bedeutung der Niit'/en manchmal, 

 an manchen Orten aber in jedem Falle, den 

 Schaden überwiege» (p. 577). In der letzten Zeit, 

 obzwar sein Urtheil etwas allgemein ist, ist seine 

 Meinung entschiedener und gleich der meinigen. 

 «Ich habe beobachtet, schreibt er mir, dass die 

 allesfressenden, wie auch die verschiedenes fres- 

 senden Vögel nach Jahreszeit und Ortsverhält- 

 nisson das fressen, was ihrem Geschmack ent- 



* Cheenbl : Ungarns Vögel. Budapest, 1899. (Bios 

 ungarisch erschienen.) V. Chernél hat auch ein an- 

 dere Arbeit, welche im Aciuila (1901, VIII. -Ig., Heft 

 1, 2. p. 123) unter folgendem Titel erschien: «Über die 

 Nützlichkeit und Schädlichkeit der Vögel auf positi- 

 vem Grunde.» Die Abhandlung las ich erst als meine 

 obige Arbeit fertig war. Wer Cheenel' s erwähnte Ab- 

 handlung mit meiner Arbeit vergleicht, wird einsehen, 

 dass wir, obzwar wir beide anfangs von entgegenge- 

 setzten Standpunkten ausgiengen, in der Schlussfol- 

 geruug doch auf eine und dieselbe Meinung kamen. 



29* 



