241 



része nem a földre, hanem a kazal melletti szal- 

 mába, vagy a marok alá esik, ehhez a varjú egy- 

 hamar nem fér hozzá. Ha pedig a kepét (keresz- 

 tet) veri, ott is a magvak legnagyobb része a 

 kévékbe és a kévék közé hull és csak egy kis ré- 

 sze a tarlóra. így tehát itten határozott számot 

 kihozni teljes lehetetlenség, ha csak nem követ- 

 jük EöRiG dr. példáját, a ki a közvetetlen, tehát 

 a helyszínén való megfigyelést kevésre, vagy 

 semmire sem becsüli. Pedig mennyi kalász- 

 töredékes búza kerülhet csak magáról a tarlóról 

 is a varjak gyomrába? Ezzel, a tarlón megmaradt 

 s amúgy is veszendőbe menő kalászoknak és 

 magvaknak fölszedésével a varjak kárt nem tesz- 

 nek. Ha azonban csak a gyomortalmukat néz- 

 zük és EöBiG dr.-t követjük, akkor az ártatlan 

 kalásztöredékek szörnyű vádat fognak emelni 

 ellenök. 



így lévén a dolog a fönnebbi mennyiség (535 gr) 

 sehogyan sem felelhet meg a való állapotnak. 



A nem csirázó búzának további számot tevő 

 része az őszi és tavaszi vetőmag ; ez is mint nem 

 csirás mag jön tekintetbe. Ebből a varjakban 

 talált mennyiségből Eöeig dr. 707 gr-t őszi és 

 50 gr-t tavaszi vetőmagnak tart. Ez összesen 

 757 gr volna. Itt is sok megjegyezni valóm volna, 

 mert ez a szám sem állja meg a helyét, de ha , 

 ezt is bontogatnám, akkor nem érnék a dolgoza- 

 tom végére, tehát ezt bántatlanul hagyom. , 



A búza második számottevő része szintén a 

 földről kerül, de már mint esirázó búza, mint 

 csirás szem. «Ha a varjú gyomrában — mondja 

 EöRiG dr. — csirázó búzát találunk, annak ma- 

 gától értődőleg (selbstverständlich) a vetésből 

 kell származnia» (H., 318. 1.). Ez megint olyan 

 állítás, a mely a közvetetlen megfigyelés hiányára 

 mutat; ezt a «magától értődőleg» -et rosszkor 

 mondja ki Eöbig dr. Minden gazdaember tudja, 

 mert évről-évre látja, hogy a tarlója kizöldül, 

 ha azt azonnal az aratás után le nem buktatja 

 és ha sok az eső. Ez az drvalnlzn, ez a zöld 

 tarló. Ilyen tarló kikerülhetetlen még ott is, a 

 hol a tarlóra, mint nyári kisegítő legelőre nem 

 is volna szükség és előfordul ott is, a hol a tar- 

 lót még az aratás folyamán sekélyen lebuktat- 

 ják, mert a mag egy része ott is közel van a föl- 



K(irner nicht auf den Boden, sondern in das 

 Stroh neben der Triste, oder auf den Boden un- 

 ter das gemähte Korn, von wo sie die Krähe auf 

 leichte Art nicht aufsammeln kann. Wenn sie 

 aber die Mandeln (Kreuze) angeht, so fallen auch 

 dort die Körner in und zwischen die Garben 

 und nur ein kleiner Theil gelangt auf das Stop- 

 pelfeld. Wenn wir nun Dr. Eörig's Beispiel be- 

 folgen, der bekanntlich die unmittelbare Be- 

 obachtung nur wenig schätzt, dann ist es un- 

 möglich eine bestimmte Zahl festzustellen. Und 

 wieviel Ahrenreste gelangen blos vom Stoppel- 

 feld selbst in den Krähenmageu ! Mit dem Auf- 

 sammeln solcher, auf dem Stoppelfeld gebliebe- 

 nen Ähren und Körnern, welche ohnedies zu 

 Grunde gehen, machen die Krähen keinen Scha- 

 den. Wenn wir aber blos ihren Mageninhalt be- 

 trachten, und Dr. Eökig folgen, so werden die 

 unschuldigen Ahrenreste gegen die Krähe eine 

 fürchterliche Klage führen. 



Indem sich die Sache so verhält, so kann die 

 obige Menge (535 gr.) der Wahrheit durchaus 

 nicht entsprechen. 



Ein weiterer bedeutender Theil des nicht ge- 

 keimten Weizens ist der Samen für die Herbst- 

 und Prühjahrssaat ; dieser kommt auch als 

 nicht gekeimter Samen in Betracht. Von dieser, 

 in den Krähen gefundenen Menge hält Dr. Eöeig 

 707 gr. Herbst- und 50 gr. Frühjahrssaatsamen. 

 Dies wäre zusammen 757 gr. Ich hätte auch 

 hier vieles zu bemerken, denn diese Zahl ist 

 auch nicht richtig ; doch wenn ich in dieser 

 Eichtung verharre, gelange ich nie ans Ende 

 meiner Arbeit. Dies unterlasse ich also. 



Der zweite, in Betracht kommende Theil des 

 Weizens stammt auch vom Boden, jedoch schon 

 als keimender Samen. «Wenn wir im Krähen- 

 magen keimenden Samen finden, so muss er 

 selbstverständlich von der Saat stammen.» So 

 äussert sich Dr. Eöeig (IL p. 318). Das ist wie- 

 der eine Meinung, welche auf einen Mangel un- 

 mittelbarer Beobachtung deutet ; dieses «selbst- 

 verständlich» sagt Dr. Eöeig zu unrechter Zeit. 

 Jeder Landwirth weiss es gut, weil er es jedes 

 Jahr sieht, dass sein Stoi^pelfeld grün wird, 

 wenn er es nach der Ernte nicht umpflügt und 

 wenn es überdies viel regnet. Das ist das grüne 

 Stoppelfeld. So ein Stoppelfeld trifft man selbst 

 dort an, wo man dasselbe zur Aushülfe als 

 Sommerweide gar nicht benöthigt und es kommt 

 auch dort vor, wo man das Feld während der 

 Ernte seicht aufgepflügt hat, den ein Theil des 



