'243 



tovább szoroz. Hogy miért"? Azt ő így mondja 

 el. Minthogy az ember az évnek minden szaká- 

 ban akadt a varjugyomorban búzára, azért bát- 

 ran fölvehetjük, hogy a többi 3259 varjú is az 

 év folyamán legalább egy napon szedett gyom- 

 rába annyi búzát, mint a fentiek: mert, mint 

 EöKiG dr. mondja, «föl vagyunk jogosítva ama 

 föltevés elfogadására, hogy ugyanolyan tájjlálék 

 mennyiséget, a melyet egy varjú egy bizonyos 

 napon magához vett, elfogyasztottak egyszer a 

 többi fajtársai is« (II., 342. 1.). Azért Röeig dr. 

 azután a már 5-tel megszorzott 6'34 kg.-otmég 

 az esztendő 365 napjával is megszorozza. így 

 történik meg azután, hogy az elébb iölvett 535 

 gr.-nyi búza, mely Eörig dr. számítása szerint 

 a kepéből, a kazalból származik, a többrendbeli 

 szorzás végén már 19 métermázsára gyarapodik, 

 holott az őszi vetőmag 1'8 kg.-jából hasonló 

 miveletek után 65 métermázsa lesz ! Vagy ha a 

 varjú gyomrában talált összes gabonaneműek 

 súlyát adjuk össze, kitűnik, hogy a hitvány 

 grammokból egyszerre 237 métermázsa gabona 

 lett. Most már igazán láthatjuk a kár nagysá- 

 gát. Ha a varjak csakugyan megették ezt a sok 

 gabonát, akkor ezzel a magrablással egyrészt 

 köz vetetlen kárt tettek, mert a mag már úgy is 

 oda van, de tettek közvetett kárt is, mert az el- 

 vetett (és elvethető) mag után remélt ujabb ter- 

 mést is tönkre tették : az előbbi kár Eörig di*. 

 szerint csak 1662 márka és 35 fillér, az utóbbi 

 pedig 15,865 márka volna, összesen tehát majd- 

 nem 1 8,000 márka . . . 



Ez ennyiben van . . . Többet nem mondok. 

 A kinek fogalma van a mezőgazdaságról, az 

 ítélkezzék maga tovább. 



De a varjú bűne nemcsak a gabonalopás : 

 gyomrát nyomja az öreg nyúl, a nyulfi, a fogoly, 

 a fogoly tojása, a fáczán tojása, a fürj. Erre 

 nézve Eörig dr. egyik helyén (II. 337 — 338. 1.) 

 talpra esett dolgokat mond. Ezt mindenki he- 

 lyesnek fogja tartani. A varjugyomorban akadó 

 vad nem mindig, vagyis gyakran nem a varjú 

 bűne. Hogy a varjú, mint dögevő madár el- 

 fogyasztja a vadászaton halálosan megsebzett 

 és elhullott nyulat, vagy hogy a nyúl halálos 

 sebét felhasználva, megteszi azt, a mit a vadász 

 ólma még nem tett, tehát hogy megöli az elerőt- 

 lenedett állatot, az bizonyos, valamint bizonyos 



tipliziert weiter. Warum? Das giebt er in fol- 

 genderweise an. Indem man in dem Krähen- 

 magen zu allen Jahreszeiten Weizen vorfindet, 

 so können wir getrost annehmen, dass auch die 

 übrigen 3259 Krähen, wenigstens an einem Tage 

 des Jahres eben soviel Weizen zu sich nahmen, 

 als die obigen, «da — wie Dr. Eökig sagt — wir 

 berechtigt sind anzunehmen, dass dieselbe Nah- 

 rung, welche eine Krähe an einem bestimmten 

 Tage zu sich nahm, auch einmal von ihren Ai-t- 

 genosseu verzehrt wurde. » (H. p. 342.) Deswegen 

 multipliziert dann Dr. Eökig die mit 5 multipli- 

 zierten 6'34 gr. noch mit den 365 Tagen des 

 Jahres. Und so geschieht es, dass die früher 

 aufgewissene 535 Gr. Weizen, welche laut 

 Dr. Eörig's Berechnung aus den Mandeln, Tri- 

 sten stammen, nach mehrfachen Multiplikatio- 

 nen sich schon auf 19 Meterzentner vermehren, 

 und das 1"8 kg. Saatgut zufolge ähnlichen Ver- 

 fahrens auf 65 Meterzentner anschwillt. Oder, 

 wenn wir das, im Magen der Ki'ähen gefundene 

 i Gewicht aller Getreidearten summieren, so er- 

 fahren wir, wie die anscheinlosen Gramme auf 

 einmal zu 237 Meterzentner anschwellen. Jetzt 

 sehen wir in der Wirklichheit den Schaden. 

 Wenn die Krähen dieses viele Getreide wirklich 

 auffrassen, so schädigten sie uns einerseits un- 

 mittelbar, weil der Samen verloren ist, und 

 andererseits mittelbar, weil sie den nach dem 

 ausgesäeten Samen erwarteten Ertrag auch ver- 

 nichteten ; der frühere Schaden wäre, nach Dr. 

 Eörig's Berechnung, 1662"35 Mark, der letz- 

 tere aber 15.865 Mark, im Ganzen also fast 

 18.000 Mark. 



Das ist nun einmal so . . . Mehr sage ich 

 nichts. Wer von der Landwirthschaft einen Be- 

 griff hat, möge selber weiter richten. 



Der Ki'ähe fällt aber nicht nur der Getreide- 

 raub zur Last, sie ist schuldig auch am Eaub 

 alter und junger Hasen, Eebhühner, Eebhühner- 

 eier, Fasaneneier, W^achteln . . . Was dies an- 

 belangt, so hat Dr. Eörig an einen Orte (H. p. 

 337 — 338) eine richtige Bemerkung. Die im 

 Krähenmageu gefundenen Wildreste fallen nicht 

 immer der Krähe zur Last. Dass die Krähe als 

 ein aasfressendes Thier den bei der Jagd ange- 

 schossenen und später verendeten Hasen ver- 

 zehrt, oder seine tödthche W'unde zu ihrem Vor- 

 theil benützt und das macht, was des .Jägers Blei 

 hätte thun sollen, nämlich den abgeschwächten 

 Hasen umbringt, das alles ist sicher und es 

 steht fest, dass wenn die Krähe den verendeten 



