"248 



szanaszét beverő poczok-tetem ; de könnyen 

 megesik, hogy a varjú összeszedi azokat az 

 élettelen poczkokat is, a melyeket fogóval fog- 

 tak össze és azután a földön heverve hagyták, 

 mint akár a mi lepsényi esetünkben. Hogy tehát 

 itt mi a helyes, azt csak a közvetlen megfigyelés 

 dönthetné el, de erre Rörig dr. keveset hajt. 



Nemcsak én becsülöm kevésre a varjak ege- 

 résző erényét, de azok is. a kik a közvetlen 

 megfigyelésre valamit adnak. Eitzema Bos dr.- 

 ról mindenki tudhatja, a ki könyvét ismeri, 

 hogy a földi poczkokról szóló részét nem mások 

 után állította össze, mert hiszen a hozzáértő 

 rögtön észreveszi, hogy látott, tapasztalt dol- 

 gokról számol be. «Mezei poczkot is esznek 

 ugyan az összes varjak, írja ö, de rendesen 

 csakis a betegek és gyöngéket, a melyek poczok- 

 járásos esztendőben késő őszszel nagy számban 

 fordulnak elő a szántóföldeken. Az egészéges 

 egerek gyakran jóval gyorsabban bújnak el a 

 földben, mintsem hogy a varjak elfoghatnák 

 őket.* Hogy egérjárásos esztendőben, a mikor 

 az egér hemzseg és szinte kiszorul a földből, 

 elfoghat egyet-kettőt a varjú is, az bizonyos, 

 de nagy haszon nincs benne. 



Hiába mondja azt tehát dr. Kökig olyan szé- 

 pen, hogy «a mikor a mezőség mind kopár, az 

 egerek azonban szívesen élveznék a szép őszi 

 napokat a tanyájukon kívül», hogy akkor a 

 varjú legtöbb kárt tesz bennök. Nos, a földi 

 poczkok még nem igen rajonganak a természet 

 szépségeért és a kellemes őszi napokért. 



És II azokon a hosszú hónapokon át, a mikor 

 Mäecker tanár szerint, a növényi élet a hó és 

 jég védőtakarója alatt pihen», a mikor a varjú 

 «rendkívül éles érzékével már messze távolból 

 meglátja az út szélén az egérkét», kértem több 

 gazdaembert, hogy lövessen számomra varja- 

 kat, hadd lássam, mennyi benne az egér- 

 maradék ? 



Kérésemnek volt foganatja, mert a kitől kér- 

 tem, majdnem mind küldött lőtt varjut.** Nem 



* RiTZKMA Bos 3. : Tierische Schädlinge u. Nütz- 

 linge. Bei-Hii, ISIII. l.VJ. 1. 

 ** Hogy a küldött varjiigj'omrokban luit találtam, arról 



ber eines Mäusejahres, da giebt es auch eine 

 Menge herumliegender Mausekadaver. Es kann 

 auch geschehen, dass die Krähe auch jene 

 Mäuse aufsammelt, welche mau mit Fallen fing 

 und dann auf dem Felde herumliegen Hess, 

 wie dies in unserem Lepsényer Fall geschah. 

 Was hier also das richtige ist. das kann nur 

 die unmittelbare Beobachtung entscheiden ; 

 doch darauf legt Dr. Rörig wenig Gewicht. 



Nicht nur ich schätze die mäusevertilgende 

 Arbeit der Krähen gering, sondern auch jene 

 Forscher, welche auf die unmittelbare Beobach- 

 tung etwas geben. Von Eitzkma-Bos weiss Je- 

 derman, der sein Buch kennt, dass er den Theil 

 von der Feldmaus nicht andern Verfassern 

 nachschrieb, denn der sachkundige bemerkt 

 sofort, dass er von gesehenen, erfahrenen Din- 

 gen spricht. «Zwar fressen alle Krähenarten 

 auch Feldmäuse, schreibt er, jedoch gewöhn- 

 lich nur die Kranken, schwächlichen, welche in 

 einem Mäusejahre im Spätsommer in grosser 

 Anzahl auf den Äckern vorkounneu. Die gesun- 

 den Mäuse verkriechen sich oft zu schnell in den 

 Boden, als dass sie von den Krähen ergriffen 

 werden könnten».* Dass im Mäusejahre, wenn 

 es von Mäusen wimmelt und selbe aus dem 

 Boden fast hinausgedrängt werden, die Krähe 

 einige Mäuse fangen kann, ist sicher, doch ist 

 das kein Nutzen. 



Umsonst sagt es Dr. Rörig so schön, dass 

 «wenn die Felder alle kahl sind, die Mäuse aber 

 noch gern die schönen Herbsttage ausserhalb 

 ihrer Löcher geniessen», die Krähe ihnen da- 

 mals den grössten Schaden zufügt. Nun, die 

 Mäuse schwärmen vorläuhg noch nicht beson- 

 ders für die Naturschöulieiten. und für die an- 

 genehmen Herbsttage. 



Und «in den langen Monaten, wenn nach 

 Prof. Märcker's Angabe, alles jjtlanzliche Leben 

 unter der schützenden Decke von Schnee und 

 Eis ruht», wenn die Krähe «mit ihren ausser- 

 oi-dentlich scharfen Sinnen . . . das Mäuslein 

 am Wegrande schon aus weiter Ferne erkennt 

 und . . . sich davon, so gut es geht, nährt», wen- 

 dete ich mich an einige Landleute, sie möchten 

 für mich etliche Krähen schiessen lassen, damit 

 ich sehe, wie viel Mänsereste darin wären '/ 



Meine Bitte hatte einen Erfolg.** Ich bat nicht 



* RiTZEMA-Bos J. : Tierische Schädlinge und Nütz- 

 linge. Berlin, ISOl. p. 151 

 ** Darüber, was ich in den Krähenmägon fand. 



