260 



varjú pedig elszéled és szórványosan fészkel. 

 A költés idejében a varjak nem járnak ki és be 

 együttesen és nagyobb tömegben, banem rende- 

 sen mindegyik ott igyekszik boldogulni, a hol 

 czélját jobban és hamarébb éri. Ez utóbbi oknál 

 tehát egyik-másik magvas, vagy bogaras helyen 

 olykor több, sőt sok varjú is verődhetik össze, 

 de ez az összeverődés a fészkelés és a költés 

 idejében ritkább és csak ideiglenes. A költés 

 után, a mikor az ivadék szárnya is megedződött. 

 a varjak összeverődnek és nagy tömegekben 

 vonulnak ide oda. 



Ez a nyárvégi, őszi vagy téli összeverődés 

 ismeretes. S ez a varjútömeg, mely a nyár 

 végétől kezdve nagy hasznot már nem hajt- 

 hat, mert irtani való kártékony rovar már alig 

 akad, poczokban pedig nagy pusztítást nem 

 tehet, most mohi'm esik neki az érő gabonának \ 

 s olyan kárt tehet benne, a minőt a varjak nagy 

 száma miatt egyelőre még csak hozzávetőleg 

 sem lehet felbecsülni. 



És mert — az előrebocsátottak után - ez 

 így van, hogy a varjú mindent megehetik, vala- 

 mint hogy számító természeténél fogva jól tudja, 

 hogy mi a jó és mi a jobb, azért a varjú első 

 sorban azt eszi, a mit leginkább szeret s a mi- 

 hez legkönnyebben hozzáfér. Magevő természe- 

 tét követve, táplálékának legfőbb részét a növé- 

 nyek magvaiból válogatja ki. és minthogy a mi 

 viszonyaink között a legtöbb magot a termesz- 

 tett gabonanemüink adják, azért a varjú táplá- 

 lékának nagy része is innen kerül ki. Maggal 

 táplálkozik a varjú aratástól kezdve őszön és 

 télen át tavaszig addig, a míg a tavaszi vetések 

 vetőmagja ki nem kelt mind s a míg a friss ve- 

 tés meg nem sűrűsödik. Ezen idő alatt a varjú 

 mindenféle eredetű magot szed : a kalászban 

 levő gabonanemüt a kepéből vagy kazalból úgy 

 és olyan mohón, mint a milyen gonddal össze- 

 szedi a tarlón kÍ2)ergett, vagy az uton-utfélen 

 elhullajtott szemet is. Ha az aratás és cséplés 

 elmúlt, és más mag nincs, akkor a varjak az 

 őszi vetések magjára szorulnak és addig pusztít- 

 ják azt, a míg az őszi vetés mind meg nem 

 bokrosodik, feltéve, hogy a magból maradt a 

 földben annyi, hogy azt vctósnelc meghagyni 

 még érdemes. 



sieh und nistet einzeln. Während der Hrütezeit 

 gehen die Krähen nie massenhaft und in grös- 

 serer Menge aus und ein, sondern jede trachtet 

 ihr Heil allein dort zu linden, wo sie zu ihrem 

 Ziel leichter und fiüher kommt. Aus diesem 

 Grunde geschieht es, dass an manchen Orten, 

 wo viel Samen oder Insekten sind, manchmal 

 mehrere, oft sehr viele Krähen sich ansammeln, 

 doch ist dieses Versammeln zur Nist- und Brut- 

 zeit selten und nur zeitweilig. Nacii der lirüte- 

 zeit. wenn die Flügel der Jungen erstarkt sind, 

 versammeln sich die Krähen, und ziehen in 

 Massen hin und her. Dieses Versammeln im 

 Sommer, Herbst und Winter ist genügend be- 

 kamit. Und diese Krähenmenge, welche vom 

 Ende des Sommers an keinen Nutzen mein- 

 stiften kann, denn schädliche Insekte]i. weiche 

 sie vernichten könnte, giebt es kaum, und der 

 Feldmaus kann sie wenig zu Leide thun, geht 

 jetzt hastig auf das reifende Getreide los und 

 kann so viel schaden, dass man mit Rücksicht 

 auf die grosse Menge der Krähen den Schaden 

 nicht eiimial annähernd schätzen kann. 



Und nachdem es fest steht, dass die Kriihe 

 alles fressen kann, und da sie zufolge ihrer 

 berechnenden Natur wohl weiss, was gut und 

 was besser ist, so isst die Krähe in erster Eeihe 

 das, was sie am liebsten hat und wozu sie am 

 leichtesten gelangt. Ihre samenfressende Natur 

 befolgend, wählt sie als grössten Theil ihrer 

 Nahrung Pflanzensamen, tmd da unter unseren 

 Verhältnissen den meisten Samen unsere Kul- 

 turpflanzen geben, nimmt die Krähe den gröss- 

 ten Theil ihrer Nahrung von hier. Mit Samen 

 ernährt sich die Krähe von der Ernte an den 

 Herbst ülier und im Winter lijs zum Frühling, 

 so lange aller Samen der Frühjahrssaateu nicht 

 gekeimt ha-t und die gekeirate Saat sicj] nicht 

 verdichtet liaf. Während dieser Zeit frisst die 

 Krähe den Samen verschiedenen Ursprunges 

 (das Getreide aus den Ähren, den Mandeln, 

 Tristen, )mit eben solchem Eifer, wie sie den Sa- 

 men von den Stoppeln oder die neben den Fahr- 

 wegen zerstreuten Körner aufklaubt. Wenn die 

 Ernte und der Drusch vorüber sind, und es 

 keinen Sinnen mehr giel)t, dann sind die Krä- 

 hen gezwinigen den Samen der Herbstsaaten 

 zu rauben und rauben davon soviel, bis die 

 Herbstsaat nicht licimt und genug stark wird, 

 vorausgesetzt, dass von dem Samen in der Erde 

 soviel vi-rlilicb. d;iss es die Sant zu liisscn niög- 

 licii ist. 



