273 



sereiében lövik le a fészek szélen ülő anyányi 

 varjúfiókákat és a nézők örömrivallgásu túlhar- 

 sogja a fészküket körülrepdeső varjú-szülők ag- 

 godalmas károgását». Más helyen pedig sátrat 

 ütnek fel a varjúirtók és mig a nép apraja-nagyja 

 tánczra perdül, addig a puskások a varjúirtás- 

 hoz fognak. 



Hogy erről az eljárásról kiki hogyan gondolko- 

 zik, az természetesen reánk nézve teljesen mellé- 

 kes : de az bizonyos, hogy a mit a nép igy tesz, 

 mint a fönnebbi varjúirtásnál látjuk, abban olyan 

 jelenséget kell keresnünk, a melynek megvan a 

 maga oka. És ez a népünnepséggé vált varjú- 

 irtás nem is egy egyszerű ötletnek a következ- 

 ménye. Az ünnepségnek első megkezdői s az 

 ünnepséget megtartó mai ivadék bizonyára azt 

 a kérdést vetette föl magában, hogy mi jobb ? 

 Az-e, hogy a varjú vígan élje a világát s a nép 

 adja meg az árát, vagy hogy a nép vígadjon s a 

 varjú fizesse meg a népmulatság költségét? 



S mint látjuk, ezek a tánczoló népek nem a 

 varjak gyomortartalma után indultak, hanem 

 az után, a mit saját szemükkel a gazdasági élet- 

 ben láttak ; a közvetetlen megfigyelés megtaní- 

 totta őket, hogy a varjú és a gazdaság érdeke 

 sokszor nem elégíthető ki a nélkül, hogy az 

 egyik rövidséget ne szenvedjen s azért azután 

 ott, a hol az szükséges, nem egyszer, de húsz- 

 szor nyúlnak a kegyelmet nem ismerő fegyver- 

 hez, csakhogy a mindennapi kenyerüket a var- 

 jaktól megmentsék. S ezek az évről-évre tánczu- 

 kat megismétlő egyszerű német parasztgazdák 

 világos bizonyítékai annak, hogy többet ér a 

 közvetetlen megfigyelésen nyugovó tapasztalat, 

 mint az a tanítás, melynek Eöeig dr. nagy ter- 

 jedelmű dolgozatával híveket akar szerezni ; ő, 

 Eörig kormánytanácsos, milliónyi haszonról 

 beszél, holott a kisgazdák csak a sok százféle 

 alakban ismétlődő fillérnyi veszteségek, szenve- 

 dett károk nyomán indulnak. S a részre nem 

 hajló biro nekik és nem hamis nyomon induló, 

 rossz alapon összeállított statisztikai számokkal 

 dolgozó tudósnak ad igazat. 



.... S ezzel, azt hiszem, eléggé igazoltam, 

 hogy a varjú-gyomrok vizsgálata a varjak mező- 

 gazdasági jelentősége tekintetében határozott 

 bizonyítékot nera nyújt, mert itt első sorban 



Musikbegliitunj; werdni dii' auf dem Nestrande 

 sitzenden halbfiüggen Krähen heruntergeschos- 

 sou, und der Jubel der Zuschauer ül>crtönt das 

 ängstliche Geschrei der ihre Nester umfiiegen- 

 ilen Kriilieneltern.» Anderswo schlagen die Krá- 

 henjäger ihre Zelte auf und während ein Theil 

 der Anwesenden tanzt, geht der bewaffnete Theil 

 über die Krähen los. 



Wie man über dies Verfahren denken soll, 

 (las ist selbstverständlich für uns ganz neben- 

 sächlich ; doch eines ist sicher: was das Volk so 

 macht, wie wir es hier sehen, darin müssen wir 

 eine Erscheirning erblicken, welche gewiss ihre 

 Ursache hat. Diese zum Volksfeste gewordene 

 Krähenjagd ist nicht die Folge eines zufälligen 

 Einfalles. Die ersten Begründer dieses Volks- 

 festes und deren heutige Nachkommen haben 

 gewiss diese Frage aufgeworfen : was ist besser, 

 vielleicht, dass die Krähe ihre Tage verbringe 

 fröhlich und das A'olk für das Wohlsein der 

 Krähen den Preis bezahle, oder aber dass das 

 Volk sich unterhalte und die Kosten der Volks- 

 unterhaltung die Krähe trage ? Und wie wir 

 sehen, befolgten die tanzenden Völker nicht den 

 Befund der Magennntersuchungen, sondern das, 

 was sie mit ihren Augen im landwirthschaft- 

 liclien Leben sahen. Die unmittelbare Beobach- 

 tung belehrte sie, dass die Interessen der Krähe 

 und die der Landwirthschaft nicht immer in Ein- 

 klang zu bringen sind, ohne dass der eine Theil 

 dabei verkürzt werde. Und aus diesem Grunde 

 greift das Volk so oft als nöthig, selbst jährlich 

 bis 20-mal zu den Waffen, um das tägliche Brod 

 vor den Krähen zu retten. Und die, ihren Tanz 

 von Jahr zu Jahr wiederholenden schlichten 

 Bauern liefern einen klaren Beweis dafür, dass 

 eine auf unmittelbarer Beobachtung fussende Er- 

 fahrung mehr werth ist, als eine Lehre, welcher 

 Dr. RöEiG mit seiner weitläufigen Arbeit Anhän- 

 ger verschaäeu will. Er, Dr. K(")Rig, rechnet den 

 Nutzen in Milhouen, wo die Kleinwirthe den 

 in hundertfache]- Weise sieh wiederholenden 

 Schaden blos in Gröschchen berechnen. Der 

 parteilose Eichter wird diesen Eecht geben und 

 nicht dem auf falscher Fährte schreitenden, auf 

 unhaltbarer Grundlage der statistischen Daten 

 arbeitenden Gelehrten. 



. . . Hiemit glaube ich ist genügend dargestellt, 

 dass die Untersuchung des Magens der Krähen 

 allein hinsichtlich der landwirthschaftlichen 

 Bedeutung der Krähen keine triftigen Beweise 

 liefert. Li dieser Bezielning kann in erster Reihe 



