27G 



viirjú fészektelepeiuek térképileg való felvétele, 

 hogy azoknak hatását a környezetre meghatá- 

 rozhassuk, a madártömegek helyi mozgását 

 megállapí th ássuk. 



A M. 0. K. megfigyelöhálózatainak segítsé- 

 gével törekedni fog, a mennyire lehet, ebben az 

 irányban világosságot teremteni. Mindaddig 

 azonban találjanak itt a következő megjegyzé- 

 sek helyet. 



Ott, a hol a varjú egy bizonyos völgyben, 

 meghatározott időben szabályszerűen alá- és 

 föl vonul, tehát a hálóhelyről a táplálékszerzés 

 helyére és viszont, a kárt csak a völgy feneke 

 hosszában, mint keskeny vonalat, lehet észre- 

 venni. A mi a hegyoldalon jobbra és balra te- 

 rül, érintetlen marad. Ezt évekkel ezelőtt Ko- 

 lozsvár mellett figyeltem meg, a hol a kukori- 

 cza-ültetvényben csak a völgy fenekén esett 

 kár, a hegyoldalon levőkben nem. — A kár 

 tétel abból állott, hogy a varjú megszállotta az 

 érésfelé hajló csöveket, megbontotta az üstököt 

 és kivagdalta a belső cső tejes csúcsát. 



Télen, melegebb időben, a dolmányos varjú 

 az egérlyukak nyílásainál les, és a mint az egér 

 a nyíláson megjelenik, megöli. Az eredményt a 

 véres hó és a varjú lábanyoma bizonyítja. 



Nagyon érdekesek és tanúságosak Varjú Sán- 

 DOK, palásti plébános megfigyelései, Hontmegyé- 

 ből. Ezek eredetileg a «Budapesti Hirlap» l'JUl. 

 márcz. lO-iki számában közöltettek és azután 

 kérésemre levélben szabatosittattak. 



A plébános úrnak feltűnt, hogy a tavaszi ve- 

 tés idején nagy csapatokban jelenik meg a ve- 

 tési varjú, a szántóföldet helyenkint teljesen 

 elborítja, a iiélLül, hoi/i/ később a h ár inula tkozoti 

 volna ; ez volt oka a beható megfigyelésnek. Ez 

 egy körülbelül hat holdnyi terjedelmű árpaföl- 

 dön történt, melynek 1899. évben, tavaszszal, a 

 vetés után, mindig ugyanazt az egy harmad- 

 részét szállották meg a vetési varjak és azt tel- 

 jesen elborították. A megtekintés azonban azt 

 Ijízonyitotta, hogy szabadon fekvő, be nem bo 

 rónáit árpaszemekkel a varjak nem törődtek. 

 Ellenben sok lyuk látszott, ezek mellett sok 

 csírázni kezdő mag hevert, a melynek csiragyö- 

 kerét mintha ollóval vágták volna le. A meg- 

 figyelőnek tehát úgy tetszett, mintha a varjú-csa- 

 pat a csírázó magvakat kijjuzkodta és részben 

 megette volna, így azt is várta, hogy a megszállott 



kdloiiien licsonders .-der Saatkrähe kartogra- 

 phisch aufzunehmen, ihren EinÜuss auf die 

 Umgebung festzustellen, so wie auch die lokale 

 Zügigkeit der Massen zu bestimmen. 



Die U. 0. C. wird trachten mit Hilfe ihrer 

 Beobachtungsnetze möglichst Licht zu schaffen. 

 Bis dahin mögen jedoch hier folgende Bemer- 

 kungen Platz finden. 



Dort, wo die Krähe in einem gewissen Thale 

 zu gewisser Zeit regelmässig auf und ab zieht, 

 also vom und zum Schlafiilatz, von und zu den 

 Futterplätzen, bemerkt man den Schaden nur 

 als schmalen Streifen längs der Thalsolilu. Was 

 links und rechts auf den Lehnen gedeiht, l)k'ibt 

 unberührt. Dies habe ich vor .Jahren nächst Ko- 

 lozsvár beobachtet, wo nur die Maispfianzung 

 der Thalsohle litt, jene der Lehnen nicht. Die 

 Form des Schadens war die, dass die Krähe die 

 Deckblätter des Maiskolbens mit dem Schnabel 

 auf der Spitze auseinander zauste und zum 

 inneren milchigen Kolben gelaugt, denselben 

 anhackte. 



Im Winter lauert die Nebelkrähe in der wär- 

 meren Tageszeit an den Mündungen der Mause- 

 löcher und schlägt die Maus, sobald sie an 

 der Mündung erscheint. Den Erfolg beweist der 

 blutige Schnee und die Fussspur der Krähe. 



Ungemein interessant und lehrreich sind die 

 unbefangenen Beobachtungen des Pfarrers Ale- 

 xander Varjú zu Palást im Comitate Hont. Die- 

 selben wurden ursprünglich im »Budapesti Hir- 

 lap» 1901 10. März veröffentlicht und dann auf 

 meine Bitte brieflich präcisiert. 



Dem Herrn Pfarrer fiel es auf, dass zur Zeit 

 der Frülijahrssaat grosse Scharen der Saatki'älie 

 erschienen, das Feld stellenweise förmlich be- 

 deckten, (;////(• dasii sicli spälcf ein Scluulen (jr- 

 :i'igl IkUIc ; dies war die Veranlassung zur ein- 

 gehenden Beobachtung. Dieselbe geschah auf 

 einem etwa sechs Joch betragenden Gersten- 

 feld, wovon jedoch im Jahre 1899 nach der Aus- 

 saat im Frühjahre bloss ein Drittel und immer 

 dasselbe von den Ki'ähen beflogen, föruilicii be- 

 deckt wurde. Die Nachschau ergab aber, dass 

 die freiliegenden, nicht eingeeggten Gerstenkör- 

 ner von den Krähen unbeachtet liegen blieben. 

 Es zeigten sich jedoch viele Löcher, daneben 

 viele schon keimende Körner, deren Keimwur- 

 zel wie mit der Scheere abgeschnitten erschien. 

 Es schien nun dem Beobachter, da^s ilie Kviilien- 

 S(diar den keimenden Samen heraiifiiolte und 

 verzehrte uiul erwartete er, dass auf ilem liello- 



