280 



éppen csak hogy még nem liaraugos;tiik. Számot 

 vetettem én is magammíil és úgy találom, hogy 

 volna még kötelességem. lm. kötclességérzet- 

 böl annak az arasznyi életidőnek, mely a harang- 

 szóig még marad, egy részét Tenéked akaiom 

 szentelni szeretett magyar gazda Népem, mert 

 különben is érzem szent kötelességemet, hogy 

 a ki annyit forgolódtam barátságos tűzhelyed- 

 nél, annyi oknlást merítettem szokásodból : — 

 lelked tiszta, romlatlan megnyilatkozásából pe- 

 dig annyi vii-ágot szedtem és kötöttem liokré- 

 tába — mondom, érezem kötelességemet, hogy 

 hála fejélien, okulásodra, de gyíinyörüségedre 

 is irjiim meg ezt a kis könyvet, arríil'a mi kü- 

 lönben is érzi szereteted melegét : írjak az ég 

 madarairól, azoknak hasznáról és káráról. 



Meg is irom úgy, a mint legjoliban tudom : 

 a hogyan elég hosszú életem bőséges tapasz- 

 talata reá tanított. Megírom ]iedig szűzen-tiszta 

 magyar nyelven, a melyet házad táján, mezőn, 

 erdőn, legelőn, a pásztortüzet védő enyhelye- 

 ken, cserényeidben, kontyoskunyhóidban éppen 

 tetőled tanultam ; szemlélődésed józanságán 

 pedig kicsiszoltam, talán fényesre ki is pallé- 

 roztam. 



Áldom is a sorsomat azért, hogy megérhet- 

 tem, hogy akadt oly férfiú, kit saját igyekezete 

 és a sors kegye magasra emelt — Daeányi Io- 

 NÁcz magyar kir. földmívelésügyi Minister — 

 de azért mégsem emelhette sorsa oly magasra, 

 hogy ne lássa, ne ismerje meg a magyar gazda- 

 nép szükségét, okulásra törő vágyát. 



A ki éppen azért engem bízott meg e szerény 

 könyv szerzésével. Ezért áldom sorsomat. 



El is mondom neki ezen a helyen, hogy bizo- 

 dalmával örök hálára kötelezett, és hogy azon- 

 túl a legnagyoljb gyönyörűséget szerezte én- 

 nekem, megadván a módot, hogy Tehozzád 

 szóljak, magyar Népem, a kihez a verség és a 

 szeretet ezer szála fűzött. 



íme, szólok is Tehozzád. Hiszen Téged ezci- 

 év kevés öröme és tenger bánata, vére és verí- 

 téke kötött e földhöz, mely éppen azért kedves 

 és drága Tenéked ; mely föld a költő szava sze- 

 lint : bölcsőd és majdan sirod is — igazi, egyet- 

 bn magyar hazád. 



Jól tudod Te édes Népem, liogy csak értelem 

 és szorgalom árán tarthatod meg hazádat ; hogy 

 számbeli csekély voltodat i-sal< eszed iialli'rozá- 



«Herr, bei mir wurde es Abend, nur die Glocke 

 schweigt noch.» Icli habe mein Leben geprüft 

 lind gefunden, dass ich noch eine Pflicht vor 

 mir hatte. 



Ich soll die Spanne Zeit, welche mir liis zum 

 Glockenrufe bleibt. Dir widmen, mein thoures 

 ungarisches Volk ! Die Pflicht mahnt eben mich 

 doppelt, der ich so oft an deinem Herde erschien 

 und dort so gerne verweilte, so viel lernte ; aus 

 der Offenbarung deiner unverdorbenen reinen 

 Seele so viel Blumen pflückte und zum Strausse 

 vereinigte. .la ich fühle deutlich die Pflicht zu 

 deinem Ergötzen, aber auch zu deiner Eeleh- 

 rung ein kleines Büchlein darüber zu schrei- 

 ben, was die Wärme deiner Liebe ohnehin schon 

 besitzt : über den Nutzen und Schaden der Be- 

 wohner der Himmelslüfte. 



Ich will es schreiben, wie ich es am besten 

 vermag ; so gut es die Erfahrung meines langen 

 Lebens gestattet. Ich will es in jungfräulich rei- 

 ner Sprache schreiben, welche ich an deinem 

 Herde, in deinem Haushalte, in Feld und Wald, 

 auf Weideland, am Hirtenfeuer in deinen Hir- 

 tenhütten von Dir gelernt und an der nüchter- 

 nen Betrachtung, die Dir eigen, geglättet, viel- 

 leicht zu Glanz gebracht habe. 



Ich segne mein Schicksal, dass ich das Er- 

 scheinen eines ^lannes erlebt habe, den die 

 Gnade des Geschickes, aber auch sein eigenes 

 Bestreben, hoch erhob — Ackerbauminister 

 Dr. VON Darányi doch ohne ihn so hoch er- 

 heben zu können, dass er nicht sehe, was zu 

 Nutz und Frommen des ungarischen Land- 

 wirthes gereicht, seine Wissbegierde sättigt: der 

 eben aus diesem Grunde mich mit diesem Büch- 

 lein betraut hat. 



Ich sage es ihm an dieser Stelle, dass er mich 

 durch sein Vertrauen zu ewigem Danke ver- 

 pflichtet hat ; gab er mir doch die Gelegenheit 

 mein Wort an Dich zu richten, mein Volk, an 

 das mich Bande des Blutes und der Ijiel)e tau- 

 sendfach knüpfen. 



Und ich spreche nun zu l>ii-. Dich luil)en tau- 

 send Jahre mit wenig Freude, aber mit einem 

 Meere von Leiden, von Blut und Schweiss an 

 diese Scholle gekettet. Sie ist Dir gerade dadurch 

 so theiier. Die Scholle ist, wie das Wort des 

 Dichters lautet: «Deine Wiege, einst Dein Grab», 

 Dein einziges, ungarisches Vaterland. 



Du weisst es gut, mein Volk, dass Du das Va- 

 terland nur durch Fleiss und Kenntniss erhalten 

 kannst : dass Du die geringe Zahl deiner Söhne 



