ä8i^ 



llizony nein is i^íon voll ;i viláj^ í(il\ ásálmii (luwiss failli es im l,iiiilV der Welt nie eine 



uuiiyi nagyot akaró, ke\esft liii(') cmhcrs/.arka, solche Mengu von eitel streliemlen Menscheu- 

 niint van ma. elsteni, wie heiitzutage ! 



Ganz anderes liesagt das Sj)rieli\vort : 



Egéi3zen mást és igazat mond ez : 



« í.'sc/'í'í/ (( •<r<o7.'í, rciiih'ii jiiii.» 



Nem is babona, mert a szarka nagyon szemes 

 madár, idegent látva hangot ad s a/, idegen sok- 

 szor vendég is. 



« flilráiii/ iiiiiilái'. I,i II fru:/;!'! riililjii.« 



Aladárra czéloz, embert talál : mert bizony 

 nem is ritka szerzet az az ember, a kit hitvány- 

 sága megront, hogy még saját fészkét sem ki- 

 méli meg : megszólja, rútítja. 



Szegény ember házát mondja fi'sz.l.nii'l., meg 

 is van a hasonlóság: kicsi madár fészke fűszál- 

 ból készül, szőrrel, tollal van bélelve — bokor 

 ága hajlik reá, elrejti a fészekrabló elöl : — 

 kicsi ember fészke a zsúpos ház. Hálóhelyén, 

 xaczkában tollas derekalj, párna hivogat : rá- 

 boruló ákácz ágazata védi sok minden bajtól, 

 adja az árnyékot, a melybe emberfia visszavá- 

 gyik, l)árhova veti is a sors hatalma — mert 

 az a viskó neki is édes otthona. 



aliitlin niiidi'ir It jó iixuzoin/. II 



Pedig abba az emberfészekbe az kell, mert a 

 nélkül a legszebb ház is csak sivárság tanyája: 

 és ilyen tanyán sok a szégyen, a bánat, a miről 

 aztán már 



«,1 vi'rrììi'k is i'sir'iiHtliiiili. II 



No de legven elég ebből ennyi : mert ha a 

 tollam nekiszilajodik, nehezen vagy sehogy 

 sem keríti annak a sornak a végét, a melyet a 

 nép l)ölcsesége a madárból és természetéből ki- 

 teremtett. 



Bevégzem tehát a sort a szalmafedelü viskók 

 leghívebb barátjával, a háznép gyönyörűségé- 

 vel, a füsti fecskével, mely istállóba, eresz alá, 

 de még a kürtőbe is építkezik : bizodalmas ba- 

 rátsággal tekint a ház életébe : szemed láttára 

 költi ki és neveli fel kicsinyeit — elszáll télire 

 délszaki vidék messze távolába : de hűségesen 

 visszatér régi fészkéhez, hogy újból gyönyör- 

 ködtessen nyilaló röpülésével, fiainak ápolásá- 

 val, etetésével, de azzal az egyszerű dalával is, 

 a mely már hajnal hasadtával hangzik föl és 

 így kezdődik : 



>'l>ir F.lsirr sriirril : 

 l:ni (iiisl hiiiiniil .'» 



J.)as ist gar kein Aberglaube. Die Pjlster ist 

 ein sehr aufgeweckter, wachsamer Vogel, sie 

 wird laut, wenn sie einen Fremden l)liekt; der 



ist oft ein (last. 



«I'.lii sriili'flili'r \ (ii/i'l. ili'r srin rii/riirs \i's! hr- 

 srhiinilzl . » 



Das zielt auf den Vogel, trifft al)er den Men- 

 schen ; er ist ja auch nicht selten der Böse- 

 wicht, der selbst sein eigen Nest nicht ver- 

 schont. 



Der arme Mann sagt von seinem Hause, es 

 sei sein Se.sl ; die Ähnlichkeit ist ja vorhanden : 

 das Nest des kleinen A'ogels besteht aus Gras- 

 halmen und ist mit Haaren und Federn ausge- 

 polstert, der belaubte Zweig beschützt es vor 

 dem Blicke des Nesträubers ; das Haus des klei- 

 nen Mannes ist mit Stroh gedeckt ; den Schlaf- 

 platz füllt die Dunne, der Polster ; der Baiim 

 breitet über das Haus sein Gezweige,giebt Schat- 

 ten : hieher sehnt sich das Menschenkind immer 

 zurück, denn dieses Häuschen ist ja sein süsses 

 Heim, sein Nest. 



«hin si'l/rni'i' \ ni/i'l — ilir ijnlr llinisfvini.n 



Und doch gehört eine solche in das Menschen- 

 uest, welches ohne diesen Schatz wüst ist. Wo die- 

 I ser Schatz fehlt, giebt es bald Trauer, Schande, 

 wovon schon 



llir Siiiilzrii Hilf (Im I hirhrrii limi xi ml.« 



Es sei so viel genug ; denn wenn ich meiner 

 Feder freien Lauf lasse, giebt es nicht sobald 

 ein Ende dessen, was die Weisheit des Volkes 

 dem Vogel und seiner Natur entnahm. 



Ich beende also diese Reihe mit dem Liedchen 

 des treuesten Freundes der mit Stroh gedeckten 

 Hütten, jenem der Rauchschwalbe, welche in 

 Stall, in Hausilur, Küche, ja in die Esse ihr Nest 

 baut, vor Deinen Augen die Kleinen erzieht, 

 freundlich und vertraulich in das Leben des 

 Hauses hernieder blickt — welche zwar für den 

 Winter fortzieht, aber mit dem Lenz getreulich 

 wiederkehrt, um Dich wieder zu erfreuen. Das 

 Liedehen lautet : 



