Sí)^ 



sének s megfigyelőink sem tudnak róla, a mi 

 csak arra vall, hogy — ha csakugyan fészkel ez 

 inkább északi rigófaj hazánk területén, — vajmi 

 kivételesen teszi. 



Ilyen kivételes esetnek végre megdönthetetlen 

 bizonyságát tudatta velem Molnáe Lajos kör- 

 jegyző, ki f. é. máj. 17-én a Vasmegyében fekvő 

 Molna-Szecsőd felső erdejében fenyőrigó fészket 

 talált, 6 drb friss, alig kotlott tojással. Levelé- 

 ben a következőket írja. «A fészek 3 m. maga- 

 san, igen sűrű galagonyabokor koronájában 

 állott. 



A környék szinte tele van galagonya és bo- 

 rostyán bokrokkal, nagy területen. Ez a tér- 

 ség sertéslegelőül szolgál, melynek északi részét 

 szántók és legelők szegélyezik, közvetetlenül 

 délről, keletről és nyugatról pedig fenyő és öreg 

 tölgyerdők állanak. A tojó ülte a tojásokat s 

 egészen közelre engedett, de a hím a közeli 

 bokrokon ugrált s hallatta hangját, tehát telje- 

 sen meggyőződhettem, hogy a madár Titrdns 

 pilari . 



A tojót meg akartam fogni, de kétszer is 

 elmenekült, mert a sok galagonyatüskétől nem 

 tudtam fészkére szorítani, meg attól is féltem, 

 hogy vele a tojásokat agyonnyomom. Különös, 

 hogy ez idén igen későn is még láttam csapat- 

 ban 10 — IT) TnrdiíS pilaris-t nálunk, sőt máj. 

 12-én az alsó erdőn este későn, egy elég magas 

 sűrű bokorból vagy 6 — 7 drbot rebbentettem ki, 

 melyeket ismeretes hangjukról és repülésükről 

 határozottan felismerhettem, d 



Hogy a megfigyelésnek teljesen meg legyen 

 hitele, kérésemre az öregeket is meglőtte, a 

 tojásokat pedig megtekintés czéljából elküldte. 

 Színezetükre nézve igen hasonlítanak a fekete 

 rigó tojásaihoz, de rozsdás foltozásuk közt egyes 

 sötétbarna, vagy feketésbarna fröccsök vagy pety- 

 tyek is láthatók, kivált három darabon, a mi a 

 fenyőrigó tojásaira jellemző. Mértékük: 



seben Beobachter keine Kenntniss über diese 

 Sache haben, ergiebt sich wohl die Folgerung: 

 brütet wirklich diese mehr nördliche Drosselart 

 in Ungarn, so geschieht dies wohl nur höchst 

 ausnahmsweise. 



Den unumstösslichen Beweis eines solchen 

 Ausnahmsfalles theilte mir endlich der Bezirks- 

 Notär Ludwig Molnár mit, der am 17-ten Mai 

 1. J. im Comitate Eisenburg in dem oberen 

 Walde Molna-Szecsőd ein Nest der Wacholder- 

 drossel mit 6, kaum bebrüteten Eiern fand. In 

 seinem Briefe berichtet er folgendes : «Das Nest 

 stand 3 m. hoch in der Krone eines sehr dich- 

 ten Weissdorn-Busches. Die Umgebung ist eine 

 weite Fläche voll Weissdorn- und Syringasträu- 

 eher. Diese als Schweineweide benützte Fläche 

 ist von Norden mit Ackern und Weideplätzen 

 umrandet, während gegen Süd, Ost und West 

 alte Fichten- und Eichenwaldungen stehen. 

 Das Weibchen sass auf den Eiern und liess 

 ganz an sich herkommen, während dem das 

 Männchen auf den benachbarten Sträuchern 

 umherhüpfte und seine Stimme zu hören gab. 

 Ich wurde also vollkommen überzeugt, dass 

 der Vogel Turdux pilaris ist. Das Weibchen 

 wollte ich ergreifen, doch entkam dieses zwei- 

 male, da ich dasselbe durch die vielen Dornen 

 behindert nicht auf das Nest niederdrücken 

 konnte ; ich befürchtete auch wohl, dass ich 

 mit demselben auch die Eier zerstöre. Auffal- 

 lenderweise sah ich heuer noch sehr spät 

 10— 15 TiO'dus pilaris in einer Schaar bei uns, 

 ja sogar am 12-ten Mai scheuchte ich im unte- 

 ren Walde spät Abends aus einem ziemlich ho- 

 hen Busche 6 — 7 Stücke auf, welche sich mit 

 ihren bekannten Stimmen und dem Fluge be- 

 stimmt erkennen Hessen». 



Zum Zwecke einer vollen Glaubwürdigkeit 

 seiner Beobachtung, erlegte er die Alten und 

 sendete mir die Eier zur Untersuchung. Die 

 Färbung letzterer kommt der der Amseleier 

 recht nahe, doch sind zumal auf drei Stücken 

 unter den rostfarbigen Flecken auch einzelne 

 dunkelbraune oder schwarzbraune Schmitze 

 oder Flecke sichtbar, was für die Eier der Wa- 

 cholderdrossel charakteristisch ist. Die Maasse : 



