316 



ben hanyagságot tapiisztall ; ha ellenkezőről 

 győződött meg, ő keresett alkalmat a kibékü- 

 lésre » . 



FiNSCH Ottó flr. pedig — bizonyára leg- 

 jobb barátja HARTLAUBnak — azt mondja Lei- 

 denből, 1901 jul. ;25-éről keltezett levelében, i 

 hogy: «Hartlaub jú ember volt, de kevés volt 

 az emberismerete és élénk véralkatánál fogva 

 hamar készen volt az Ítéletével» : most meg- 

 tudjuk még, hogy Hartlaiib a síron túlig engesz- 

 telhetetlen volt. Kell ennél több ? 



Végezetül még a következőket jegyzem meg 

 Leverkühn Pál igazgató úrnak : halottakkal 

 szemben vagy a szerint az axióma szerint já- 

 runk el, hogy : «De mortuis nil, nisi henct', 

 vag,y pedig a szerint, amely az n miteni verwmii- 

 mal végződik. De azután az utóbbi esetben kell, 

 hogy az igazság érdekében tényeken alapuló, 

 megdönthetlen bizonyítékaink legyenek ; a ki- 

 nek ilyen nincs és mégis íÍí/í/ ír, azt — mint 

 jelen esetünkben Leverkühn Pál urat — a meg- 

 gondolatlanság vádja éri ; hiszen halottakról 

 van szó, a kiket felelősségre vonni nem lehet s 

 a kik nem is védelmezhetik magukat ; éri pedig 

 ez a vád annál inkább, minthogy módjában 

 volt jobb informáczióhoz jutni, sőt ennek kere- 

 sése kötelessége annak, a ki halottakról ir. 



Nagyon is elkelt volna, hogy Leverkühn Pál 

 igazgató úr, már mint a M. 0. K. levelező tagja 

 is, hozzám, a vezetőhöz és biográfushoz fordult 

 volna felvilágosításért, mert hiszen mindaz a 

 kezemben van, a mi az igazgató úrnak termé- 

 szetesen nem áll s nem is állhat rendelkezésére. 



Az ok, a miért a rövid elutasítás helyett a 

 bizonyítás útjára tértem, abban van, hogy Lever- 

 kühn igazgató úr ópusza a «Deutsche Ornitho- 

 logische Gesellschaft" szakközlönyében, tehát 

 a legelőkelőbb folyóiratok egyikében jelent meg. 

 Remélem, hogy a nevezett folyóirat szerkesztő- 

 sége hajlandó lesz tudomást venni erről ahelyre- 

 igazításri)!, a mely oly két férfit illet, a kik egy- 

 kor a társulat bölcsőjénél állottak. 



Budapesten, l'.)01 augusztusában. 



Herman Ottó. 



chen Nachlässigkeit zu bemerken glaubte ; bes- 

 ser überzeugt suchte er aber selbst die Gelegen- 

 heit zur Aussöhnung». — Dr. Otto Finsch, ge- 

 wiss der beste Freund und Kenner Dr. Hart- 

 laub's, sagt in seinem Briefe, dtto Leiden áo. 

 .Tuli IltOl: «Hartlaub war ein guter Mensch, 

 aber mit wenig Meuschenkenntniss und bei sei- 

 nem lebhaften Wesen rasch mit seinem UrthoiJe 

 bei der Hand». Wie wir nun sehen, war Hart- 

 LA-UB überdies bis über den Tod hinaus unver- 

 söhnlich. Braucht es da noch mehr? 



Ich habe nun zum Schlüsse Herrn Director 

 Paul Leverkühn das folgende zu erklären : Ent- 

 weder verfährt man Todten gegenüber nach 

 dem Axiom: «De mortuis nil, iiírí hcite«, oder 

 nach jenem, welches mit «indem verum» endet. 

 In letzterem Falle muss man aber für die 

 Wahrheit auf Thatsachen gegründete, unum- 

 stössliche Beweise haben ; wer solche nicht hat 

 und doch schreibt, den trifft — wie in unserem 

 Falle Herrn Paul Le\'erkühn — die Anklage 

 der lieichtfertigkeit, weil es sich um ïodte han- 

 delt, welche weder zur Rechenschaft gezogen 

 werden können, noch sich zu vertheidigen ver- 

 mögen ; und umsomehr, weil die Möglichkeit 

 vorhanden war, sich besser zu informieren, was 

 ja auch Pflicht derjenigen ist, die über Todte 

 schreiben wollen. 



Es wäre also zum mindesten angezeigt gewe- 

 sen, dass Herr Director Paul Leverkühn, schon 

 als correspondierendes Mitglied der U.O.C., sich 

 bei mir, dem Leiter und Biographen, um Auf- 

 klärung bemühet hätte, weil ich ja all' das bei 

 der Hand habe, was dem Herrn Director natür- 

 licherweise nicht zur Verfügung stellt und auch 

 nicht stehen kann. 



Der Grund, warum ich statt einer kurzen Ab- 

 fertigung den Weg des Beweises angetreten 

 habe, besteht übrigens darin, dass das Opus 

 des Herrn Director Leverkühn im Organ der 

 DeuUehrii ()riiilholo(/ificiien Gesellscliaff, also 

 in einer der vornehmsten wissenschaftlichen 

 Zeitschriften erschien. Ich hoffe, dass sich die 

 Redaktion dieser Zeitschrift bewogen finden 

 wird, von dieser Berichtigung, welche zwei Män- 

 ner betrifft, die der Wiege der Gesellschaft nahe 

 standen, Notiz zu nehmen. 



Budapest, im August 1901. 



Otto Herman. 



