46 



Helgolandról. 



Gaetke Henrik, Helgoland sziget madárvir- 

 rasztója s minduyájniik tisztelt atyamestere, a 

 következő levelet intézte a M. 0. Központ főnö- 

 kéhez. 



Helgoland, 1S'.)4 április 20. 

 Igen tisztelt kollega lír ! ()n és madarászó ba- 

 rátaink meg kell, hogy nyugodjanak abban, 

 ha én már többé nem irok madárvonúlási jelen- 

 téseket : hiába ! én már kiszolgáltam ; — a múlt 

 tél még külön is, és nagyon érezhetően meg- 

 viselt ; ha az ember egyszer a nyolezvanig vitte 

 föl, akkor már csak kivételesen járhat az ütköző 

 sereg első sorálian. En már nem jutok el kertem 

 kerítésén túl, a kertbe ivedig a házamból lelőhe- 

 tek be. A megfigyelők csapatja, a melyet magam- 

 nak neveltem, nagyrészben a mennyei vadász- 

 területekre költözött el, mások kidőltek, mint 

 öreg főnökük, Helgoland sziget madárvirrasztója 

 is. A mi azonlian az utolsó hónapoklian, ugyan- 

 csak megszűkült látókörömön l)elöl feltűnt, az a 

 szokatlanul hossziira nyúló költözködése a Tar- 

 dus merulának (fekete rigó), a mely február hó 

 utolsó hetétől kezdve, a szó azon értelmében 

 naponként kisebb-nagyobb számban érkezik, s e 

 csapatok még csak az imént is legnagyobb részben 

 öreg hímekből állottak ; a rendszerint vele együtt- 

 járó erdei szalonka — Scolopiu: ruslicola — 

 azonban csak gyéren mutatkozott. Aj)ró éneklő 

 madarak — az egy vörösbegy, Erilhaciis rube- 

 cula, kivételével alig-alig mutatkoztak ; — egy 

 s más poszáta — Curruca — itt-ott pár fűzi 

 csíz — Ficedula riif'a — minden, a mi látható 

 volt. 



De a múlt évi november elseje azért mégis 

 oly nap volt, mely a régi időkre emlékeztetett, 

 mert ez egy napon, ezen a kicsinyke szigeten 

 300 db erdei szalonka került a vadásznyújtóra. 

 Hogy 1893. évi július 13-ikán itt emberemlé- 

 kezet óta az első kanalasgém — Plakdea leuco- 

 rodiadad. — lövetett s Helgoland ismert madár- 

 fíijait 3U7-rc emelte, azt már bizonyosan tudja, 

 iigy azt is, hogy ugyanazon hó 27-ikén itt a tatár 

 pacsirtának — Alauda lalarica — egy remek, 

 öreg hímje — került meg, melynek egész tolla- 

 zata egyszínűén és mélységesen fekete, tollazatán 

 legkisebb nyoma sem maradt meg a téli mez 

 világos szegélyzetének. Orra, friss állapotban 

 világos, fehéresen-kékesszürke volt, egészen el- 



Von Helgoland. 



Heinrich G.\etke, der Vogelwart auf Helgo- 

 land, unser verehrter Altmeister beehrte den 

 Chef der ungarischen Ornithologischen Centrale 

 mit folgendem Schreiben. 



Helgoland, 20. April 1894. 



Verehrtester Herr College ! Sie und unsere 

 lieben ornithologischen Freunde müssen es mir 

 zu Gute halten, wenn ich keine Zugberichte mehr 

 liefere : ich habe eben ausgedient — der ver- 

 flossene Winter hat mh* zudem sehr fühlbar mit- 

 gespielt, hat man es bis zu 80 gebracht, so ge- 

 hört man nur ausnahmsweise ins Vordertrefi'en. 

 Ich komme nicht mehr über meinen Garten 

 hinaus, den ich vom Hause aus betreten kann, 

 der Stab von Beobachtern, den ich mir heran- 

 gezogen, ist zumeist zu den himmlischen Jagd- 

 gründen abkommandii't, andere sind unbrauch- 

 bar geworden, wie ihr alter Chef, der Vogelwart 

 von Helgoland. Was mir von meinem nun so 

 beschränkten Horizont abii' im Laufe der letzten 

 Monde aufgefallen, ist der so lange andauernde 

 Frühlingszug von Tardus ìnenda, die nunmehr 

 seit letzter Woche Februar buchstäblich Idijlicli 

 in grösserer oder geringerer Zahl eintrifft, bis 

 kürzlich noch zum grossen Theil aus alten Männ- 

 chen bestehend ; die sonst stets mit ihr zusam- 

 men ziehende Waldschneijfe — Seolopa.r run- 

 licola — ist aber nur sparsam vertreten ge- 

 wesen. Kleine Sänger sind bisher, ausser dem 

 Eothkehlchen — ErUhacus rubecula — fastnoch 

 gar nicht erschienen — eine oder die andere 

 Curruca und zi'rstreute Sy. (Ficedula) rufa ist 

 Alles was sich hat sehen lassen. 



Der 1. November v. J. war aber nochmal 

 wieder ein Tag, der alte Zeiten in Erinnerung 

 rief, indem im Laufe dessellien auf diesem so 

 bescheidenen Inselchen 300 Schepfen zur Strecke 

 gebracht wurden. Dass am 13. Juli 1892 der 

 erste, hier jemals erlegte Löfiler: P/«i. /f;//€0- 

 rodia i ad. abgeschossen worden, also die Zahl 

 der Vögel Helgolands auf 397 erhöht hat, wird 

 Ihnen wohl schon l)ekannt sein, ebenso dass ich 

 am 27. desselben Monats ein prachtvolles altes 

 Männchen von Alauda lalarica erhielt, durchaus 

 einfarbig tiefschwarz am ganzen Gefieder, nicht 

 die kleinste Spur der hellen Federsäume des 

 Winterkleides ist an demselben verblieben. Der 

 Schnabel war frisch ganz hell weisslich blaugrau 



