71 



Abbini a tizennégy hónapi, valóban arasznyi 

 időben :2ü6 madarat gyűjt és készít el, ezek kö- 

 zött bárom faj új, tehát bővíti az ismeretet. 

 Ezrével gyűjti a pillangót, a bogárságot, tízezré- 

 vel a csigát s összehoz egy néprajzi gyűjteményt, 

 mely sok tekintetben páratlan a maga nemében. 

 A mennyiben az utóbbi ma már áttekinthető- 

 van abban, többnyire eddig ismeretlen pontok- 

 ról, 400 kőfejsze, mely a kőkorszak egész fejlő- 

 dését — értve a fölszerelés tekintetében is — 

 tünteti fel. Csonteszköz, öltözet, az ornamentika 

 teljes gyűjteménye, fegyverzet, kultusz és orvos- 

 lási tárgy, edény, koponya s az eredeti fénykép- 

 fölvételek egész sorozatai, mindez egybevetve 

 az idő rövidségével, valóban bámulatra ragadja 

 az embert. 



És szegény Fenichel azért élt és azért halt, 

 hogy szorgalmának gyümölcse nemzete intéze- 

 tébe, a magj'ar Nemzeti Múzeumba jusson el. 

 Már haza is gondolt. 



Az 1890. évi február 14-én Bonguban kelt 

 levelében még terveket szövöget : «Euo« szigetét 

 veszi szemügyre, hogy a « Hansemann» hegysé- 

 get megközelíthesse, ezután megrohanta a be- 

 tegség és csakhamar véget vetett életének ! 



Gyűjteményei, úgy látszik romokban, de mégis 

 ilthoii vannak ! 



Hiszen igaz, hogy Fenichel Sámuel nem tar- 

 tozott a «nagy utazók» díszes sorába; igaz, hogy 

 útját nem tették érdekessé a merész kalandok. 

 a buzgó, de szerény munkások közé tartozott, 

 igy szolgálta meg hazája közművelődését így a 

 tudomány egyetemét; és éj^pen e szerénységnek 

 tartoztunk avval, hogy emlékét ezen a helyen 

 tisztelet tárgyává tegyük. Megérdemelte ! 



Herman Ottó. 



In der kurzen Zeitspanne von vierzehn Mona- 

 ten sammelt und präparirt er SOG Vögel, da- 

 runter drei für die Wissenschaft neue Arten. 

 Nach Tausenden sammelt er die Schmetter- 

 linge und Käfer, nach Zehntausenden die Con- 

 chilien und bringt eine in mancher Beziehung 

 geradezu unbegreifliche ethnographische Samm- 

 lung zu Stande. So weit als diese heute schon 

 überblickt werden kann, enthält sie meist von 

 bisher unbekannten Punkten an 400 Steinbeile, 

 welche, einschliesslich der Bet'estigungsart, so- 

 zusagen die ganze Entwickelungsgeschichte der 

 Steinzeit repräsentieren. Knochengeräthe, Ge- 

 wänder, eine vollständige Sammlung der Orna- 

 mentik, Waffen, Gegenstände der Culte und des 

 Heilverfahrens, Gefässe, Schädel und ganze 

 Suiten von photographischen Originalaufnah- 

 men ; — wenn man dies mit der Kürze des Zeit- 

 raumes misst, ergreift uns wahres Erstaunen. 



Und der arme Fenichel lebte und starb in 

 dem Bestreben, dass die Frucht seines hinge- 

 benden Fleisses in das wissenschaftliche Insti- 

 tut seines Vaterlandes, in das ung. National- 

 Museum gelangen möge. Er dachte auch schon 

 an die Heimkehr. 



Am 12. Februar 1893 entwickelt er in seinem 

 Briefe noch Pläne : er strebt der Insel «Kuo» 

 zu, um das «Hansemann» Gebirge zu errei- 

 chen — und dann überfiel ihn das Siechthum ; 

 und gar bald war Alles vorbei ! 



Seine Sammlungen sind, wie es scheint zwar 

 als Ruinen, aber doch daheim! 



Es ist ja wahr, dass Samuel Fenichel nicht 

 in die glänzende Eeihe der «grossen Keisen- 

 den» gehört ; es ist wahr, dass seine Fahrt keine 

 verwegenenen Abenteuer interessant machten. 

 Er gehörte zu den eifrigen und bescheidenen 

 Arbeitern, als solcher diente er der Cultur sei- 

 nes Vaterlandes und der Wissenschaft ; — und 

 gerade seine Bescheidenheit machte es uns zur 

 Pflicht seiner au dieser Stelle ehrenvoll zu ge- 

 denken. Er hat es verdient ! 



Otto Hermail. 



10* 



