Iâ5 



méternyire, tágas kert közepén, ílombon emel- 

 kedik. A dombtetőn a lakóház és melléképületei 

 majd csaknem zárt udvart képeznek, melynek 

 közepe nagyobb orgonabokorral (Syringa vulga- 

 ris) van beültetve ; ebből a bokorból azután né- 

 hány magasabb fa is nyúlik ki. Junius végén 

 naponként hallottam itt — úgy a sűrűben, mint 

 a fakoronákban is — azt a jellemző, mindenféle 

 raadárénekből összetett dalolást, mely a Jíypo- 

 lais iderhia Vieil, és az Acroceplialiis palnstris 

 Bechst. sajátsága. A helyi körülményeket te- 

 kintve, semmi kétségem sem volt az iránt, hogy 

 előbbi fajjal van dolgom, bár föltűnt, hogy da- 

 lolgatásába a nádi poszáták strófáibíU, recsegő, 

 rikácsoló hangjaiból is sokat kever bele; de hát 

 ezt a tó közelségének tulajdonítottam, honnét a 

 különböző nádi poszáták éneke sokszor a kertig 

 is elhangzik s igy madaram énekutánzó képes- 

 ségétől ezek a hangok is kitelnek. Julius 3-án a 

 még javában éneklő szárnyast jobban szemügyre 

 véve, mivel alul feltűnő halvány rozsdasárgá- 

 nak, felül Ivedig sötétebbnek tűnt föl, mint a 

 Hypolais icterina Vieil, és viselkedése is elütött 

 attól, meglőttem. Alig hogy kezembe került, be- 

 igazolódott kételkedésem jogossága; a madár nem 

 volt Hypolais, hanem inkább Acrocepiialus pa- 

 lustris Bechst., habár ehhez sem mindenljen ha- 

 sonló. 



Legjobban úgy jellemezhetem alakját, szí- 

 nét és életét véve, hogy az a Hypolais icterina 

 Vieil., Acrocepiialus palustiús Bechst. és Acro- 

 cepiialus aruudiiKiceus Gm. (nec Linné !) három 

 fajnak mintha összetételéből került volna ki, de 

 mindenben mégis legközelebb az Acr. palustris- 

 hoz állott. 



Felül se nem rozsdabarna, vagy olajbarna, 

 vagy zöldesbarna nem volt, alul se nem sárgás- 

 fehér, sem sárga vagy fehér, vagy rozsdásfehér, 

 hanem a mint fején, hátán, farkfölén a három 

 első színből kevert egyszínű sürkés zöldes olaj- 

 barna, úgy alul, kivéve a fehér, igen finoman 

 szürkés agyagsárgán lehelt torkot, a rozsdás 

 sárgafehér szín uralkodott, mely az oldalokon 

 egy árnyalattal sötétebb volt. Az evező- és fark- 

 tollak egyszínűén olajbarnák voltak a felső test- 

 színezettel szegélyezve ; csőre és lábai alakra, 



Aquila 



u. z. umgeben von einem ausgedehnten Parke. 

 Das Haus bildet mit seinen Nebengebäuden 

 einen beinahe ganz geschlossenen grossen Hof, 

 dessen Mitte eine Syringa- Gruppe einnimmt, 

 aus welcher mehrere, höhere Bäume empor- 

 ragen. Ende Juni hörte ich hier täglich — so- 

 wohl im Gebüsch, wie auch in der Krone der 

 Bäume — jenen characteristischen, aus allerlei 

 Vogelstimmen zusammengesetzten Gesang, wel- 

 cher dem dev Hypolais icterina Vieill. und dem 

 des AcrocephaluK palustris Bechst. eigen ist. 

 Auf Grund der localen Verhältnisse hegte ich 

 keinen Zweifel, dass ich es mit der ersteren Art 

 zu thun habe, obwohl es mir aufgefallen ist, 

 dass der Vogel in seinen Gesang viel von den 

 Strofen und schrillen Tönen der Eohrsänger 

 mischt ; dafür hielt ich aber die Nähe des Sees 

 für verantwortlich, woher die Stimmen der ver- 

 schiedenen Rohrsänger-Arten Ins in den Garten 

 vielfach herübertönen ; mein Vogel hatte also 

 bei seinem grossen Nachahmungsvermögen die 

 Gelegenheit sich diese fremden Töne anzueig- 

 nen. Am 3. Juli fasste ich den noch immer 

 singenden Vogel schärfer ins Auge und da mir 

 die Unterseite desselben viel heller-rostgelblich, 

 die Oberseite viel dunkler schien, als bei Hypo- 

 lais ic/erí/í.« Vieill. , schoss ich denselben herab. 

 Kaum in meine Hände gerathen, sah ich meinen 

 Zweifel schon begründet ; der Vogel war nicht 

 Hypolais, sondern viel eher Acrocephalus palus- 

 tris, obgleich er auch mit diesem nicht voll- 

 kommen übereinstimmte. Ich characterisiere 

 den Vogel hinsichtlich seiner Form, Farbe und 

 seiner Lebensweise am besten, wenn ich den- 

 selben als eine Vermischung di*eier Arten, näm- 

 lich der Hypolais icterina Vieill., des Acroce- 

 phalus arundinaceus Gm. und des Acrocepiialus 

 palustris Bechst. darstelle, welcher aber den- 

 noch dem Acrocepjhalus palustris am nächsten 

 steht. 



Die Oberseite war weder rostbraun, noch oel- 

 braun, noch grünlich-braun, die Unterseite we- 

 der gelbliehweiss noch gelb oder weiss, nocli 

 roströthlichweiss, sondern der Kopf, Rücken 

 und Bürzel waren — gleich einer Mischung der 

 j obenerwähnten Farben — einfarbig graulich- 

 grünlich-olivenbraun, die Unterseite zeigte — 

 mit Ausnahme der weissen sehr fein graulich- 



I 



ockergelb angeflogenen Kehle, eine vorherr- 

 schend rostgelbweisse Farbe, welche an den 

 Seiten etwas dunkler war. Die Schwingen- und 

 Schwanzfedern waren einfarbig olivenbraun, von 



IT 



