ir.o 



csos még f. é. május S-án ezeket írja nekem: 

 «Eddig a vízirigó üldözése, mint a halászatra 

 nézve káros madáréi, még nem volt oly nagyon 

 elterjedve, távolról sem oly mértékű, mint a 

 jégmadáré. Ez onnan van, mert a vízirigó ke- 

 vésbé a balíkrától, mint inkább apró viziállatok- 

 tól, mint rákféléktől, vizibogárságtól függ. Ezt 

 leg\ilágosabban a havasok táján tapasztalhat- 

 juk, hol a vízirigó oly vadságos patakok mentén 

 él legvígabV)an, a melyekben, éppen vadságuk- 

 nál fogva, a hal már meg sem élhet s ez azután 

 meggyőző bizonyítéka annak, hogy a vízirigó 

 nem szorul sem halikrára, sem halivadékra. Oly 

 tájakon, a hol a vízirigót nem üldözik, például 

 Szászországban és Thüringiában, ez a madár- 

 faj mégis eltűnőiéiben van. Itt tisztán csak a 

 gyárak szennyvizei kergetik el. Az azelőtti tiszta 

 hegyivízek, melyek sok vízirigóval és jégmadár- 

 ral dicsekedhettek, ma undorítóan szennyesek, 

 megölik a parti növényzetet s megtagadják a 

 vízirigótól és a jégmadártól a vendégjogot, a 

 szeretetet. Máshol a palatábla és palavessző 

 bányák új aknázási módja olyan, hogy a tiszta 

 hegyipatakokat az agyagföld és vas szulfátjaival 

 telitik és úgy megmérgezik, hogy nagy darabon 

 egyetlenegy rovar sem élhet meg.»* 



*■■ Hogy mily végzetes hatása volt a jelzett rende- 

 letnek Badenbeu a vízirigóra, ezt legjobban bizonyítja 

 az «Alig. Fischerei Zeitung» 1S94. évi jul. 4-ki 14-ík 

 száma, hol a 248-ik oldalon ez olvasható: «1892 decz. 

 l-jétől 1893 decz. l-ig Báden állami költségvetése ter- 

 hére a következő irtási díjak íizettettek ki: 109 vidra 

 5 márkával z= ,545 m., 4;:i3 gém 1'5 m. = t)49.50 m., 

 632 vízirigó 0-80 fillérjével = .50.Ò-GO m. ezenkívül .5 

 gémtojás megsemmisítéséért 2. .50 m. A díjak összege 

 tehát 1702-6 m. ; az előző évben a kiadás 1290-50 m. 

 nigott. Ezek a hivatalos számok nélkülözhetik a kom- 

 mentárt. Tessék csak elgondolni : eípj év alatt (Vi-I vizi- 

 rigú pu.iztittatott rt ! Valóban ideje volt ennek az 

 irtásnak határt szabni, mert csak egy pár év még, és 

 a vízirigó Badenből eltűnt volna. Ám az állami díja- 

 zás eltörlése nem elégséges s most a badeni ornitholo- 



aber ohnehin immer seltener wird, und zwar 

 aus verschiedenen Ursachen. Mein unvergess- 

 licher Freund, der leider zu früh verstorbene 

 Hofrath Professor Liebe, schrieb mir dariiber 

 noch unterm 8. Mai d. J. : «Bis jetzt sind die 

 wirklichen Verfolgungen des Wasserstaar als 

 eines der Fischerei schädlichen Vogels, noch 

 nicht sehr umfänglich gewesen, — bei weitem 

 noch nicht so als beim Eisvogel ! Das rührt da- 

 her, dass der Wasserstaar weniger von der Fisch- 

 brut, als vielmehr von kleinen Wasserthieren 

 (Krebsen, Asseln, Insecten) abhängig ist. Das 

 kann man am deutlichsten in den Alpen sehen, 

 wo die Wasserstaare sich an solchen Giessbu- 

 chen am wohlsten befinden, welche wegen ihrer 

 Wildheit absolut keine Fische enthalten, ein 

 überzeugender Beweis, dass der Wasserstaar z)i 

 seinem Lebensunterhalt weder Fischlaich, noch 

 junger Brut bedarf. In Gegenden, wo der Wasser- 

 staar gar nicht verfolgt wird, wie z. B. in Sach- 

 sen und Thüringen, verschwindet diese Vogelart 

 dennoch. Hier vertreiben ihn lediglich die Ab- 

 lässe der Fabriken. Früher klare Bergwässer mit 

 vielen Wasseramseln und Eisvögeln, führen jetzt 

 scheusslich missfarbiges Wasser, welches die 

 üfervegetation vernichtet und Wasseramseln 

 und Eisvögeln die Gastfreundschaft kündigt. 

 Anderwärts sind es bei uns die Griffel- und 

 Tafelschieferbrüche, die bei der neueren Art 

 des Betriebes die klaren Gebirgswaldbäche mit 

 den Sulfaten der Thonerde und des Eisens 

 schwängern und so vergiften, das weithin nicht 

 ein Kerbthier darin existieren kann.«* 



* Wie verhängnissvoll die Verordnung auf den Be- 

 stand und das Bestehen des Wasserschwäfzers in Baden 

 wirkte, zeigt am besten die folgende Stelle, welche wir 

 der o.lllgemeine Fischerei-Zeitung» Nr. 14. vom 4. Juli 

 d. J. (S. 248) entnehmen: «Vom 1. December 1892 

 bis ebendahin 1893 .sind in Baden aus dem im Staats- 

 haushalt vorgesehenen Mitteln an Prämien bezahlt 

 worden für 109 Ottern à 5 M. = 545 M., für 433 Bei- 

 her à 1..50 M. = 649..5() M. und für 'Wí IVV/s.sejYOííseí« 

 à 80 Pf. =r ."(O.i.ßO J1Í. .■ überdies für die Vernichtung 

 von 5 Eeihereiern 2..50 M. Die bewilligten Prämien 

 betrugen insgesammt daher 1702.ÖO M. Im Vorjahre 

 betrug dieser Aufwand 1290.50 M.» Diese amtlichen 

 Zahlen bedürfen keines Kommentars ! Man denke : 

 0'."? Wasscrsi-hv'iUzi'r in einem Jahre verni htet ! Es 

 war in der That hohe Zeit hier Einhalt zu gebieten, 

 denn noch ein paar solcher Jahre mehr und die Aus- 

 rottung des Wasserschwätzers in Baden wäre vollendet 

 gewesen. Die Aufhebung der staatsseitigen Prämie ge- 

 nügt aber nicht und es wird zunächst die Aufgabe der 

 Badischen Ornithologen und Thiersohutzvereine sein, 



