131 



Teljesen egyetértve hazai madárvilágunk ala- 

 pos ismerőjével, még csak azt jegyezném meg, 

 bogy a vízirigó oly vidékeken is megritkult, a 

 melyeki'e nézve a felsorolt káros okok nem álla- 

 nak főn. Erről többek között a műit évben gj'ő- 

 ződtem meg az óriás-hegységben, szűkebb ha- 

 zámban. 



A Zacken, az Elbe, a Weisswasser és más 

 liegy\'izek mentén, jól ismert helyiségeken a 

 gyárak fölött is, hol ezelőtt 25 évvel biztosan 

 megvolt a vízirigó, most ennek a merész búvár- 

 nak nyoma sem volt, sehol még oly sajátos éne- 

 két sem hallottam. Világosan érezhetővé vált 

 tehát az óriás-hegységben is a vízirigó meg- 

 fogyatkozása s világos az intés is, hogy e ked- 

 ves, jellemző madár védelméről külön is gon- 

 doskodjunk. Az a rendelet nagyon is megadta 

 az alkalmat, hogy a védelemről gondoskodjunk. 

 Szerencse, hogy a »német madái-védő egyesület 

 képében» van oly védőnk, mely az egész szár- 

 nyas mindenségről gondoskodik s így természe- 

 tes volt, hogy e nagj' tekintetű testület segítsé- 

 gét ebben a különálló esetben kikérjük. 



De hát a legteljesebb méltányolás és készség 

 sem bírhatta mélyen tisztelt barátomat, Liebe 

 udv. tanácsost indítványom elfogadására, mely 

 abban állott, hogy az elnökség részéről közvet- 

 lenül kérvény intéztessék a nagyherczegi mi- 

 nisztériumhoz. «Feladatunk minden bízonynyal 

 az — írja Liebe — hogy a rendeletet megem- 

 lítsük és nagy sajnálkozással, de nem megrovó 

 hangon, oktató fölvilágosítást adjunk. Az egyet- 

 len gyakorlati eljárás az, hogy a badeni orni- 

 thologusük és állatvédő egyesületek oktatólag és 

 birálólag hassanak s végre az országgyűléshez 

 forduljanak.» Ezt íria nekem Liebe f. é. április 

 i21-kén s ez oly nézet, mely vajmi kevéssé elé- 

 gített ki. «Szegény vízirigók ! a ti ügyetek így a 

 végtelen útra került és bizonyos, hogy a míg az 

 országgyűlés sorsotokat eldönti, közületek akár- 

 hány beszámol tollával, életével» — így gondol- 



gusokia és állatvédő egj'esületekre hárul a feladat, 

 hogy a madarat megvédjék, megölését gzigorú tilalom 

 alá helyeztessék. 



In voller Uebereinstimmung mit dem gründ- 

 liehen Kenner unserer heimischen Vogelwelt, 

 möchte ich noch die Bemerkung anfügen, dass 

 der Wasserstaar auch in solchen Gegenden sel- 

 tener geworden ist, für welche die zuletzt an- 

 geführten schädigenden Einflüsse wegfallen. 

 Davon überzeugte mich u. A. voriges Jahr ein 

 Besuch in meiner engeren Heimat, demEiesen- 

 gebirge. An mir wohlbekannten Localitäten 

 längs dem Zacken, der Elbe, dem Weisswas- 

 ser und anderen Gebirgswässern, oberhalb des 

 Getriebes der Fabriken, wo vor 25 Jahren sicher 

 auf Wasserschwätzer zu rechnen war, bekam 

 ich diesmal auch nicht einen der kecken Tau- 

 cher zu Gesicht, ja, hörte nicht einmal den eigen- 

 artigen fröhlichen Gesang desselben. Jedenfalls 

 machte sich auch im Eiesengebirge eine Ab- 

 nahme der Wasserschwätzer auffallend bemerk- 

 bar, eine bedauerliche Wahrnehmung und zu- 

 gleich ernste Mahnung, überall für den Schutz 

 dieses reizenden Charactervogels besonders ein- 

 zutreten. Die Eingangs erwähnte Verordnung 

 bot dafür bald eine Gelegenheit, dies zu bethä- 

 tigen. Glücklicherweise besitzen wir in dem 

 «deutschen A'erein zum Schutze der Vogelwelt» 

 ein Protectorat über die gesammte gefiederte 

 Schöpfung und es lag nahe, die Hilfe dieser 

 gewichtigen Körperschaft für diesen besonderen 

 Fall zunächst zu erbitten. In voller W'ürdigung 

 desselben und bei aller Hilfsbereitschaft konnte 

 sich mein hochverehrter Freund Hofrath Liebe 

 doch nicht dazu entschliessen, auf meinen Vor- 

 schlag einzugehen. Seitens des Vereinsvorstan- 

 des ein directes Bittgesuch an das Grossherzog- 

 liche Ministerium zu richten. «Unsere Sache ist 

 es allerdings, die Verordnung zu erwähnen und 

 mit tiefem Bedauern, aber nicht mit Tadel, und 

 über die Frage Belehrung zu geben. Practisch 

 ist hier der einzige Weg, dass die Badischen 

 Ornithologen undThierschutzvereine belehrend 

 und kritisch vorgehen und sich schliesslich an 

 den Landtag wenden», schrieb er^mir in dieser 

 Angelegenheit noch unterm 21. April d. J., An- 

 sichten, die mich, offen gestanden, wenig befrie- 

 digten. «Ai-me Wasserschwätzer! Eure Sache 

 wird auf diesem Wege voraussichtlich auf die 

 lange Bank gerückt, denn ehe der Landtag über 

 euer Schicksal entscheidet, haben ohne Zweifel 



energisch für den Schutz des verkannten Vogels ein- 

 zutreten, um dahin zu wirken, dass das Tödten des- 

 selben überhaupt streng verboten wird. 



