138 



•■ Ott hozott vele" először össze sorsom, ott áll- 

 tunk egymással szemtől-szembe s onnan hoztam 

 meg vadászételem legszebb tropheáját. 



■ Mielőtt azonban kedves hegyeink közé vezet- 

 ném a t. olvasót, egyes általános adatokát el- 

 mondani nem tartom feleslegesnek. 



A saskeselyűt Erdélybbcn a líetyezáton ta- 

 láljuk, melynek mészkősziklái között állítólag 

 fészkel is. Barátom Csató János a Párengi Ha- 

 vasok között is megbizonyította. A Jorgovan- 

 kövén egyszer BrDA Ádám barátommal 5 darabot 

 láttak. 



Ezeken kivül a Bucsecs sziklatömbön is elő- 

 fordul, mely egyrészt a brassói, másrészt pe- 

 dig már a fogarasi havasokhoz tartozik. Ezekről 

 a hasonlókép mészkő sziklákból alkotott hegy- 

 tömbökről egészen a Keresztényhavasig (Kris- 

 tianmare) sőt Brassóig is elkalandoz, ha az éhség 

 dögkeresésre készti, a mi, kivált nzelőtt, minden 

 kemény s havas télen meg szokott történni. 

 A hatvanas és hetvenes években, mikor Brassó- 

 ban a gyepmesterség még a lehető legkezdetle- 

 geseb volt, s a sok ló- és szarvasmarhahulla a le- 

 vegőt, kivált nyáron, messze távolra dögleletessé 

 tette, a folytonos terített asztal körül gyakran 

 40 — 50 darab iiolló, számtalan varjú és szarka, 

 s néhány fakó- és (Inf/kesdija is tanyázott, 

 melyekhez — kivált szigorúbb teleken — a sas- 

 keselijü is rendesen csatlakozott. Egy ilyen alka- 

 tommal a brassói gyepmester hajnali farkas- 

 lesen le is lőtt sréttel egy sa^kesehjíit, mely ki- 

 tömve a segesvári gimnázium gyűjteményé- 

 ben van. 



1882-ben ivedig ?> darab egészen kiszínezett 

 példányt ejtettek el ugyanott. Kettő ezek közül, 

 egy még fiatal, barna színű s egy egészen kiszí- 

 nezett, RiDELi Frigyes magánzó gyűjteményé- 

 ben volt, s van talán még ma is. Mindeme sas- 

 keselyűket az erdőőri személyzet lőtte vagy lesen, 

 vagy pedig hivatalos « erdőbejárások» közben, 

 anélkül azonban, hogy a szerencsés vadásznak 

 csak halovány sejtelme is lett volna róla, hogy 

 mit lőtt, a mennyiben itt a saskeselyűk csak 

 egyszerűen «keselyű» (vultur) vag}' «sas» (aquila) 

 számba mennek. A saskesehjűi rendszerint kő- 

 száli sas vagy fakó kesclyüiiek (Aquila chrysae- 



pen gleichenden Alpeimiauerläufer, auch der 

 Bart- oder Lämmergeier. Hier bin ich ihm zu- 

 erst begegnet, hier haben wir uns von « Ange- 

 sicht zu Angesicht» gesehen und hier habe ich 

 mir auch die schönste Beute meines Jägerlebens 

 geholt. — ■ Bevor ich den geehrten Leser jedoch 

 in meine schönen Berge führe, möchte ich vor- 

 erst Allgemeineres, mir Bekanntes über unseren 

 Vogel hier eitleren. 



Der Bartgeier bewohnt in Siebenbürgen den 

 líetyezát und soll in den finsteren Schluchten 

 des aus Kalkstein bestehenden Gebirges horsten. 

 Ebenso constatirt sein Vorkommen mein ver- 

 ehrter Freund v. Csatö im Párenger Hochge- 

 birge. Bei dem sogenannten «Jorgovánköve» 

 soll er mit meinem Freunde A. v. Buda einst 

 fünf Stücke beobachtet haben. Ausserdem ist 

 der zum Theil zum Brassóer, zum Theil zum 

 Fogarascher Comitat gehörende gewaltige Stein- 

 koloss, der Bucsecs, welcher ihm beherbergt. 



Von diesem ebenfalls aus massigem Kalkge- 

 stein bestehenden Gebirgsstock streicht der 

 Bartgeier bis zum uliiistian mare» («Schullem, 

 «Keresztenyhavas»), ja sogar bis in die nächste 

 Nähe der Stadt Brassó, um womöglich am Aas 

 seinen Hunger stillen. Immer findet dieses, oder 

 besser gesagt, fand dieses in überaus strengen 

 und schneereichen Wintern statt. In den sech- 

 ziger und siebziger Jahren, als noch die Bras- 

 sóer Abdeckerei im primitivsten Zustande der 

 Welt war und die vielen Pferde- und Hunde- 

 Kadaver besonders im Sommer auf weite Distanz 

 die Luft verpesteten, fanden sich oft 40 — 50 

 Eaben, unendliche Krähen, Elstern, einige 

 Gänse und Aasgeier und — in strengen Win- 

 tern auch der Bartgeier an der stets gedeckten 

 Tafel ein. Bei dieser Gelegenheit wurde vom 

 Abdecker ein Gypaetus — gelegentlich des An- 

 sitzes auf Wölfe — in den Morgenstunden mit 

 einer Schrotladung erlegt. Derselbe befindet sich 

 ausgestopft im Segesvárer Gymnasial-Museum. 

 Im Jahre 1883 wurden gar drei — sämmtlich 

 völlig ausgefärbte Bartgeier — erlegt. Zwei 

 Bartgeier, ein jüngeres, noch braunes und ein 

 ausgefärbtes Exemplar, befanden (und befinden 

 sich vielleicht noch) sich in der Privatsammlung 

 des Kentiers Kideli Feigyes. Alle diese Bartgeier 

 wurden von Waldhegern entweder gelegentlich 

 des Frühstückes oder ihrer dienstlichen Streife- 

 reien geschossen und hatte der betreffende 

 Schütze keine Ahnung davon was er erlegt, da 

 alle Gypaetus kurzweg als «Geier« oder als «Ad- 



