139 



tus, L. és Gyps fui vus, Gm.), a barna barál- 

 keseli/uf (Viűtur monachus, L.) \iedigsaskesebjn- 

 nek nevezik el. 



A i?«cseftí-uek <da oviii» (az ember) és «la 

 galbenare» (a sárga) uevtí sziklái között atyám s 

 régi szavahihető zergevadászok szerint szintén 

 költött. A Kárpátok e részén ) 1 év óta nem for- 

 dultam meg, de kivált az erdélyrészi ornitholo- 

 gia körül oly nagy érdemeket szerzett barátom, 

 CsATÓ János, 188(')-l)an épen a Bucsecsen látott 

 egyet, a Ketvezáton pedig ugyanakkor három 

 darabot. 



Hogy a Fogarasi Havasok között költ, ez tény, 

 melyet nem csak az 1887-ben elhalt Flora Já- 

 nos nyűg. CS. és kir. főhadnagy állított, hanem 

 azt egy l8S'.l-ben innen szerzett még tokos sas- 

 keselyüfióka is bizonyítja. Flóra főhadnagy, ki 

 mint medve- vagy zergevadász egyaránt híres 

 volt, szülőfalujálmn Vajda-Eécsén lakott, egészen 

 a hegy tövében. A mily nagy vadász, ép oly jó 

 megfigyelő is volt, a mi annyival is könnyebben 

 ment neki, mert a puskával gyermeksége óta 

 összenőve, úgy szólván egész életét künn töl- 

 tötte a Havason. Mikor feledhetetlen trónörökö- 

 sünk, ki az ornithologia iránt oly melegen ér- 

 deklődött, a sasok nemes nemzetségével beha- 

 tóbban kezdett foglalkozni, Flóra főhadnagyot 

 is felhívta, hogy a Fogarasi Havas nagy ragado- 

 zóit, de különösen a saskeselyűt megfigyelje. 

 Sajnos, hogy a derék főhadnagy 18S7-ben gyil- 

 kos kéz által elvérezve, szépen indult munkáját 

 be nem végezhette. Időt, pénzt, fáradtságot nem 

 kímélve, mindent elkövetett, hogj' legalább egy 

 fiatal saskeselyűt megkeríthessen. Daczára, hogj' 

 favágók, pásztorok és parasztok mind kellőkép 

 fel voltak biztatva, nem tudta annyira vinni, 

 hogy csak egyetlen egy fészket is kitutljon. Végre 

 valahára 1886 január első felében egy paraszt- 

 legény — egyúttal veszélyes vadorzó — azzal a 

 hírrel állított be hozzá, hogj' látta a mint a «ke- 

 selyűk » a (I nagj' fekete szakállal » a Bráza hegy- 

 ség egy szakadékába ágakat és gályákat hor- 

 danak. 



Flora azt következtetve, hogy a madarak 

 ott fészkelni akarnak, a kemény hideg s nagy 

 hó daezára felkerekedett, hogy a hely színére 



1er» gelten. Gewöhnlich wird der Lämmergeier 

 als Steinadler und Vultur fulvus und Vultur 

 monachus als Lämmergeier declarirt. 



In den Felsen des «la omu» (der Mensch) 

 und «la galbenare» (in den gelben i-Felsen ) auf 

 dem Bucsecs, hat nach Aussage meines Vaters 

 und glaubwürdiger alter Gemsjäger der Bart- 

 geier ebenfalls gehorstet. Seit eilf (11) Jahren 

 war ich in diesem Theile der Karpathen nicht 

 mehr, doch sah mein Freund, der um die sieben- 

 bürgische Ornithologie hochverdiente Forscher, 

 Herr .Johann v. Csatö im Jahre 1886 eben am 

 Bucsecs einen, sowie am ßetyezat in demsel- 

 ben Jahre drei Bartgeier. 



Dass er in den Fogarascher Alpen brütet, ist 

 insofern eine erwiesene Thatsache, als ich dies 

 nicht bloss durch den im -Jahre 1887 verstorbe- 

 nen k. u. k. Oberlieutenant des Euhestandes 

 Johann Flora erfuhr, sondern auch im Jahre 

 1889 durch einen noch kaum flüggen jungen 

 Bartgeier bestätigt fand. Der als Bären- und 

 Gemsjäger gleich berühmte OberlieutenantFLORA 

 wohnte am Fusse des Gebirges in seinem Hei- 

 mathsorte Vajda-Eécse und war ein ebenso 

 grosser Jäger als tüchtiger Beobachter, was ihm 

 um so leichter wurde, da er sozusagen von Kin- 

 desbeinen Jäger, den grössten Theil seines Le- 

 bens im Hochgebirge verbracht hatte. Als Seine 

 k. u. k. Hoheit unser unvergesslicher und für 

 die Ornithologie so warm fühlender Kronprinz 

 anfing das edle Geschlecht der Adler zu stu- 

 dieren, wurde auch Oberlieutenant Flora von 

 Kronprinz Rudolf aufgefordert, die grossen 

 Fiaubvögel des Fogarascher Gebirges, insbeson- 

 dere aber den Bartgeier zu beobachten. Leider 

 konnte er das so schön begonnene Werk nicht 

 fortsetzen, da er im Jahre 1887 durch Mörder- 

 hand enden musste. Weder Mühe noch Geld 

 scheuend — Zeit hatte er ja hinlänglich — bot 

 er alles auf, um in den Besitz eines jungen Bart- 

 geiers zu gelangen. Trotzdem Holzfäller, Hirten 

 und Bauern gehörig instruirt waren, konnte er 

 es nicht so weit bringen einen Horst auszukund- 

 schaften. 



Endlich brachte im Jahre 1886 in den ersten 

 Tagen des Januar ihm ein junger Bauer, welcher 

 zugleich ein arger Wilddieb war. die Nachricht, 

 dass er die «Geier» mit dem schwarzen Bart im 

 Brázaer Gebirge Knüppel und Astwerk in eine 

 Felsenspalte tragen gesehen. Flora schloss aus 

 dieser Nachricht, dass die Vögel daselbst hor- 

 sten wollten und machte sich trotz empfind- 



