jii 



csak fióka kellett mindenáron, s a pár héj darabot 

 is csak azért hozta magával, hogy alkalom adtán 

 nekem megmutathassa. — S Flora nem is ér- 

 hette meg többé azt a szerencsét, hogj' még egj' 

 fészket találhasson, miután, mint már cmlitém, 

 18.S7-ben egy szomszédja boszüból orvul meg- 

 gyilkolta. E percztől fogva egészen csiik ma- 

 gamra valék utalva, de igen sok körülmény, kü- 

 lönösen idő és alkalomhiány gördítettek aka- 

 dályt a fészek feltalálásának útjába. 



A már emiitett alig anyányi fiatal saskeselyűt 

 18S9-l)en ji;niu8 elején láttam egy oláh erdő- 

 kerülőnél, ki azt egy románországi, szabadságon 

 itt tartózkodó bírónak mint «sasfiókát» adta el. 

 Hiába követtem el mindent, hogy a kerülő a 

 (isas»-t magasabb összegért nekem adja el, 

 semmi sem használt, s így az érdekes madár a 

 Kárpátok túlsó felére vándorolva, úgy nekem, 

 mint a tudománynak elveszett. E saskeselyűt, a 

 kerülő bemondása szerint, egy a Negoi sziklái 

 közt (2550 m.) levő fészekből május közepén 

 szedték ki. A fészekhez, mely kiálló sziklatömb 

 alatt, mély barlangban volt, s mely ágak és gá- 

 lyákból - — toll, gyajy'ii és füvei kibélelve — volt 

 rakva, egy bátor mászó gyalog, kötél nélkül is 

 eljuthatott. A fióka olyan nagy volt, mint egy 

 lármás sas (Aqu. clanga. Pall.) tojó, s már ei'ősen 

 kifejlett sötétbarna evező- és kormánytollai 

 voltak. 



Helyenkint vállain is kiütöttek már barna, 

 fehérrel szegett és tarkázott tollcsomók. A még 

 túlnyomó jjelyhek sötét-sárgás-hamuszinüek vol- 

 tak. A mell tollazata barna volt, a czombok s 

 a száron sárgásbarna pehely között néhány vilá- 

 gosabb toll volt látható. A szivárványhártya 

 (Iris) barna s a szemkarikák veresek voltak. 

 A szakállsörték is már ütközőben voltak. A csőr s 

 a markok kékek valának. Egészen pelyhes korában 

 nálunk még, sajnos, egy saskeselyűt sem láttam, s 

 ez egyáltalán csakis úgy volna lehetséges, ha esz- 

 közök s idő állana rendelkezésemre a költésidő 

 alatt künn a hegyek között tartózkodni. 



Már 1884-ben bérbevettem a «Vistea mare» 

 zergeterületet, s szabadságom idejére évenkint 



Aquila. 



brachte er einige Schalenstücke nur desshalb 

 nach Hause, um mir dieselben, gelegentlich 

 meines Besuches bei ihm, als wir zur Auerliahn- 

 balze in's Gebirge stiegen, zu zeigen. Flora 

 sollte nicht das Glück haben einen zweiten 

 Horst zu finden, da er, wie ich bereits erwähnt, 

 im Jahre 1887 — ■ also ein Jahr darauf — von 

 einem rachsüchtigen Nachitarn meuchlings er- 

 sehlagen wurde. Nun war ich ausschliesslich 

 auf mich selbst angewiesen, doch verschiedene 

 Ursachen, insbesondere aber Zeit und Gelegen- 

 heit wirkten hindernd auf das Aufsuchen des 

 Horstes. 



Den erwähnten noch kaum flüggen jungen 

 Bartgeier sah ich im Jahre 1 889 Anfangs Juni, 

 bei einem rumänischen Waldbeger, welcher den- 

 selben als jungen Adler einem beurlaubten Rich- 

 ter aus Rumänien verkauft hatte. Vergebens 

 versuchte ich den Heger zu bewegen, mir den 

 «Adler» gegen einen höheren Preis abzutreten 

 und so wanderte denn der interessante Vogel 

 auf die jenseitige Seite der Karpathen und ging 

 mir und der Wissenschaft verloren. Dieser Bart- 

 geier war nach Aussage des Hegers aus einem 

 in den Felsen des Negoi (2550 M.) befindlichen 

 Horste Mitte Mai ausgehoben worden. Zu dem 

 in einer tiefen Höhlung unter einem überhän- 

 genden Felsen befindlichen, aus Astwerk und 

 Reisig hergestellten, mit Federn, Schafwolle und 

 Grashalmen ausgefütterten Horst konnte ein 

 verwegener Steiger barfuss, auch ohne Seil ge- 

 langen. Der junge Bartgeier hatte die Grösse 

 eines starken Schreiadlerweibchens und besass 

 bereits stark entwickelte dunkelbraune Schwung- 

 und Stossfedern. Auch die Schultern waren theil- 

 weise mit braunen, weisslich gesäumten und 

 gezeichneten Federn bedeckt. Der noch vorwie- 

 gende Flaum zeigte eine dunkelgelbaschgraue 

 Färbung. Die Federn an der Brust waren braun 

 und an den Schenkeln und Tarsen befanden 

 sich einige hellere Federn zwischen dem gelb- 

 braunen Flaum. Das Auge hatte eine braune 

 Iris und einen bereits rothen Skleralring. Der 

 Bart war auch schon in der Entwickelung be- 

 griffen. Schnabel und Fange waren bläulich. 

 Ganz im Dunenkleid sah ich leider bei uns den 

 Bartgeier bis heute noch nicht und wird dies 

 überhaupt nur möglich sein, wenn mir Mittel 

 und Wege geboten werden zur Brutzeit in's Ge- 

 birge steigen zu können. 



Schon im Jahre 1884 hatte ich das Gemsrevier 

 in der «Vistea mar-e» gepachtet und stieg gele- 



19 



