142 



fel szoktam vonúlui a gyönyörű sziklatömkeleg 

 közé. Persze főként kedvencz vadam a zerge 

 csalt s vonzott fel a hegyek ormára, de azért a 

 Kárpátok madárvilágáról még a legizgatóbb va- 

 dászatok alatt sem tudtam megfeledkezni. Már 

 1884 augusztus folyamán megláttam az első sas- 

 keselyűt a Vistisot'dn, a mint a «Pietra rosi<> 

 (Vörös szikla) körűi röpdösött. 1885 és 1886-ban 

 úgy a Vistisorán, mint területemen a Vistea 

 raaren láttam a Vertopim ; a Podragu és Albata 

 sziklák között a JSeçjoion és a Vunetorán. Min- 

 den egyes esetben zugé röpűléssel árnyként sik- 

 lott el a sziklafalak mentén. 



Az első s a mai napig egyetlen szakállas sas- 

 keselyűmet a Vistea marén {"25^20 m.) lőttem, 

 zergevadászat közlien 1887 szeptember 4-én. 

 Egy zergebaknak rossz lövéssel hátsó balczomb- 

 ját zúztam össze, a mely azután egy egészséges 

 zergesuta után a gyalogfenyők közé menekült. 

 Helyenként a sebzett bak meg-megállott, mire a 

 suta is megállapodott. Lassan-lassan átváltottak 

 a sziklavölgyön, egy kis liómezőn, kő és kavics- 

 törmelékeken keresztül a túlsó oldalra, mikor 

 hirtelen, anélkül, hogy közellétét csak sejteni is 

 lehetett volna, felhőként termett a zergék felett 

 egy hatalmas saskeselyű. Távcsövem segélyével 

 egészen tisztán láttam a hatalmas rablót a mint 

 a sebzett bakhoz lecsapott, vagyis jobban mondva 

 leereszkedett, s szárnycsapásokkal majd erre, 

 majd arra terelte. Néhányszor szügyébe vágta 

 fejét az üldözött bak, hogy kampóival védje ma- 

 gát támadója ellen, de a rablómadár nem sokat 

 bederített rá, hanem folytonosan csapdosta ha- 

 talmas szárnyaival, mig a fájdalom s nagy véi- 

 vesztéstől amúgy is elgyengült vad támolyogva 

 össze nem esett, s le nem zuhant mélységbe. 

 Még jóformán le sem érhetett a szegény áldozat, 

 máris alábocsátkozott rá a saskeselyű. S a zerge 

 alkalmasint ki is szenvedett már, mert semmi 

 zajt, miből menekülésére következtethettem 

 volna, többé nem hallottam. 



Daczára a látszólag kis távolságnak ^ — a ritka és 

 tiszta havasi levegő, s a sziklatömbök egyhangú 

 szürkesége mindent közelebbről láttat — egy órába 



gentlich meines Urlaubes alljährlich in das 

 wunderschöne Felsenchaos. Wohl war es haupt- 

 sächlich mein Lieblingswild die Gemse, welche 

 mich in die Höhen hinaufzog, doch auch die 

 Vogelwelt der Karpathen Hess mich selbst bei 

 den aufregendsten Jagden nicht gleichgültig. 

 Schon im August 1884 sah ich meinen ersten 

 Bartgeier in der «Vistisora», den sogenannten 

 (iPiatra rosi« (rothen Felsen) umfliegen. Im 

 Jahre 1885, 1886 sah ich ihn sowohl in der 

 «Vistisora» als auch in meinem Pachtrevier in 

 der «Vistea mare» beim sogenannten «Vertopu» 

 lind in den Felsen des «Podragu», «Albotau, des 

 «Negoi» und der «Vunetora». Jedesmal erschien 

 er gleich einem Schatten sausenden Fluges längs 

 den Felswänden. 



Den ersten und bis heute leider noch einzigen 

 Lämmergeier schoss ich am 4. September 1887 

 gelegentlich einer Gemsjagd in der Vistea mare 

 (2520 M.). Durch die Umstände gezwungen, hatte 

 ich einer Gemse mit einem schlechten Schuss den 

 linken Hinterlauf hoch zerschmettert und fliich- 

 tete dieselbe hinter einer gesunden Geis, den 

 Latschen (Pinus pumilo) zu. Hie und da blieb der 

 kranke Bock stehen, worauf auch die Geis ver- 

 hoffte. So waren sie durch den Felsenkessel über 

 ein kleines Schneefeld, Geröll und Schutthalden 

 auf die gegenüber liegende Seite gewechselt, als 

 plötzlich, ohne dass ich ihm früher gesehen, 

 gleich einer Wolke ein mächtiger Bartgeier über 

 den Gemsen schwebte. 



Mein Glas zur Hand nehmend sah ich nun 

 deutlich, wie der gewaltige Käuber auf den 

 schwerkranken Bock stiess, oder besser gesagt 

 sich senkte und mit Flügelschlägen bald hier- 

 her, bald dorthin trieb. Einigemals senkte das 

 geängstigte Opfer den Kopf, um sich mit den 

 Krickeln zu verthoidigen, doch der Raubvogel 

 schien sich nicht daran zu kehren, sondern Hess 

 ununterbrochen die gewaltigen Schwingen auf 

 die Gemse herabsausen, bis diese — durch den 

 Schmerz und grossen Schweiss-(Blut-)Verlust 

 ohnehin ganz entkräftet, taumelnd das Gestein 

 hinabstürzte. Während das Opfer noch über die 

 Felsen hinabkollerte, senkte sich der Bartgeier 

 auf dieselbe und musste die Gemse durch den 

 Sturz bereits verendet sein, da ich kein Schnel- 

 len der Läufe oder sonstiges Lebenszeichen be- 

 obachtete. Trotz der scheinbar geringen Ent- 

 fernung ■ — die reine, dünnp Luft und das mo- 

 notone Einerlei des grauen Gestein lässt Alles 

 näher erscheinen — konnte ich erst nach Ver- 



