141 



kiséröm Busetzky k. erdöőr vigasztalgatott 

 tőle telhetőleg. Nyugtalanul s ájmatlamíl töltött 

 éjszaka után, mely alatt mindig a megszökött 

 saskeselyű forgott agyaml)an, a hajnali szürkület 

 már ismét a szirtek között talált. A saskeselyűről 

 már egészen lemondtam, s most már csakis az 

 eltűnt hajtó nyugtalanított. 



Csak S óra után pillantottunk meg végre eg}' 

 emberi alakot a I'orHzd-bíin, egy bevágásban, 

 mely a Vistimral a Vistca mare-vel köti össze. 



SiLEA volt, kezében a saskeselyűvel ! 



Az aránylag nagy jutalom nem hagyta nyu- 

 godni, s csüggedés nélkül kutatott késő estig a 

 Vistisora sziklái között, sőt az éjét is künn a he- 

 gyen töltve, még a hajnal nem is szürkéllett, 

 már újból neki állt a keresésnek. S meg is ta- 

 lálta. 



A hegyek fiának éles szeme csakhamar fel 

 fedezte a beteg madarat, behiízott nyakkal guny- 

 nyasztva a Pietra rosin egy sziklacsúcson. Min- 

 den menekülésre való kísérlet nélkül engedte 

 magát 30 — 40 lépésnyire megközelíteni, mikor 

 azután az oláh egy «posta» lövéssel leterítette. 

 A vérvesztés, úgy látszik, egészen kimerítette a 

 hatalmas állatot. 



Még egy saskeselyűt láttam aznap a hegy ge- 

 rincze hosszant repülni, de ez azután a szom- 

 széd hegyek között eltűnt. Az általam elejtett 

 saskeselyű vén hím volt. Hasa rozsdasárga, 

 melle helyenkint sárgásfehér és fekete foltokkal 

 ékítve. A háta tiszta fekete volt ; az egyes hát- 

 tollak nyele világos, szegélyűk sárgásfehér, úgy 

 szinte a tollak hegye is. Az evezötollak kékes- 

 feketék, a csőr szürkéssárga, a lábak olomszürkék, 

 aránylag rövidebb s tompább karmokkal, mint a 

 sasoké szokott lenni. A szivárványhártyája vilá- 

 gos sárgásbarna, a szemkörök minium-vörösek 

 voltak, miáltal igen vad kinézést nyert. Szeme 

 felett mindkét oldalon koromfekete sáv húzó- 

 dott csőre tövétől egész a fij hátsó részéig, anél- 

 kül azonlian, hogy itt a másikkal egyesült volna. 

 Az egész háttollazat s az evezők szürkésvörös 

 zománczczal voltak lievonva, a mi azonban 

 sajnos, csak pár óráig tartott, s délutánra már 

 egészen eltűnt. 



E zománczot alattam elhúzó saskeselyűknél 

 is sokszor láttam, melyek néha úgy néztek ki, 



Forstwart Busetzky tröstete mich, so gut es eben 

 der schlichte Mann vermochte. Nach einer ruhe- 

 losen Nacht, in welcher mir immer der unglück- 

 selige Lämmergeier im Gehun spuckte, begab 

 ich mich noch im Morgengrauen wieder in's 

 nackte Gestein. Den Bartgeier hatte ich be- 

 reits aufgegeben und beunruhigte mich nur der 

 fehlende Treiber. 



Erst nach 8 Uhr erblickten wir in der Por- 

 tiza — einem Einschnitt, welcher die Vistisora 

 mit der Vistea mare verbindet, ein menschli- 

 ches Wesen. Es war Silea, welcher den Bart- 

 geier brachte. Der verhältnismiissig grosse Fin- 

 derlohn Hess ihm keine liuhe und so suchte er 

 denn ununterbrochen bis in die sinkende Nacht 

 die Felsen der Vistisora ab. um schliesslich im 

 nackten Gestein zu übernachten und noch be- 

 vor der Morgen graute, aufs neue die Suche nach 

 dem schwerkranken Vogel zu beginnen. Und 

 er fand ihm auch. Das scharfe Auge des Sohnes 

 der Berge entdeckte den Langgesuchten, wie er 

 mit eingezogenem Halse unweit des Piatra rosi 

 auf einem Felsen sass. Ohne abzustreichen Hess 

 er den Kumänen auf 30 — 40 Schritte unter sich 

 ankommen und mit einem Postenschuss herab- 

 holen. Der Schweissverlust musste den könig- 

 lichen Vogel ganz entkräftet haben. Noch einen 

 Gypaëtus sah ich im Verlauf des Tages längs 

 dem Grat hinslreichen, um im benachbarten 

 Gebirgstheil zu verschwinden. Der von mir er- 

 legte Bartgeier war ein altes Männchen mit rost- 

 gelber Unterseite und theilweise mit gelblich- 

 weissen und schwarzen Flecken gezierter Brust, 

 während die Oberseite schwärz war. Die Federn 

 dei-selben waren hell gescliäftet und eingesäumt 

 und endigten in gelbliclnveisse Spitzen. Die 

 Schwungfedern waren lilauschwarz, der Schna- 

 bel graugelb, die Fusse bleigrau mit verhältnis- 

 mässig kürzeren und stumpferen Krallen, als sie 

 die Adler haben. Die Iris des Auges war hell- 

 gelbbraun, der Skleralring mennigroth, wo- 

 durch der Vogel ein wildes Aussehen hatte. Der 

 tiefschwarze Streifen über die Augen zog sich 

 von der Schnabelwurzel bis zum Hinterkopf, 

 ohne sich an demselben zu vereinigen. Das ganze 

 Rückengefieder und die Schwingen waren mit 

 einem grauröthlichem Thau, oder besser gesagt 

 Hauch überzogen, welcher leider nur einige 

 Stunden währte und bereits am Nachmittag ver- 

 schwunden war. 



Diesen Anflug sah ich auch oft an unter mir 

 vorbeischwebeuden Bartgeiern, welche mitunter 



