145 



mintha harmat lepné őket. Testhossza 96 cm., 

 szárnya átlója 198 cm., szárnyhossza 74 és farka 

 43 cm. volt. Súlyát megmérni, sajnos, elfe- 

 ledtem. 



A madarat saját magam praeparáltam, s 

 lS89-ig gyűjteményemben volt, mint annak leg- 

 értékesebb darabja, mikor azután helyszűke 

 miatt egy átutazóban levő amerikainak adtam 

 el. Ma már sajnálom, hogy megváltam tőle, any- 

 nyival is inkább, mert azóta, daczára, hogy min- 

 den évben láttam és figyeltem saskeselyűt, má- 

 sikra szert tenni nem tudtam. De él bennem a 

 remény, hogy a madárvilág e legbüszkébb kép- 

 viselőjét sikerülni fog még majd megszerez- 

 nem. 



Még mielőtt a fent emiitett keselyűt lőttem, 

 engem megelőzőleg Linzmeyer erdőkerülő lőtt 

 egyet 1887 augusztus havában. Fent valahol a 

 sziklák között egyik pásztornak a szamara jobb 

 létre szenderült, s a károsult gazda szomorúan 

 panaszolta el baját Linzmeyer erdőkerülőnek. 

 Ez a részemről kitűzött lövésdij által ösztönözve, 

 nyomban kiment a döghöz, hogy annál saskese- 

 lyüre lessen. S csakugyan néhány hollón kivül 

 •i keselyűt is talált a dög mellett, azonban bár- 

 mint vigyázott is, lehetetlen volt őket becser- 

 késznie. A következő napon a dög körül már 

 nem volt saskeselyű, hanem egyik kiugró szik- 

 lán ült egy — valószínűleg torkig jóllakva — 

 mozdulatlanul. Miközben kedélyesen tollászko- 

 dott s tisztogatta magát, Linzmeyer háta mögé 

 került s felülről lefelé egy lövéssel leterítette. 

 De a saskeselyű egy olyan hozzáférhetetlen 

 mélységbe esett, honnan sokszori kísérlet da- 

 czára sem lehetett megkeríteni. Kicsibe múlt, 

 hogy a vállalkozás életébe nem került, pedig 

 Linzmeyer valamikor vakmerő vadorzó volt s 

 még máig is egyike a legügyesebb mászóknak, s 

 mégis tán soha sem jött volna többé vissza, ha 

 szerencsére csizmáját le nem veti s mezítláb 

 nem megy mászó útjára. Egre-földre esküdözött, 

 hogy nem menne el többé ama helyre, még ha 

 1 UO saskeselyű volna is ott. • — így a lég hatalmas 

 daliája ott porladt el, hol életében is oly sokat, 

 s oly szívesen időzött, hol naponkint a havasi 

 hajnal rózsás fénye mellett ébredt, hol annyi- 

 szor szállt szembe vészszel, viharral s hol vég- 

 zete is utóiérte : néhány nehézkes, otromba 

 ólomdarab ... Sic transit gloria mundi ! . . . 

 1888-ban, mikor egy elejtett zergét felhasítot- 



wie bereift aussahen. Die Länge fand ich mit 

 9() Cm., die Breite mit 198 Cm.; die Fittiglänge 

 mit 74 und die des Stossus mit 4o Cm. Das 

 Gewicht vergass ich zu ermitteln. Der von mir 

 präparirte ^'ogol befand sich bis zum Jahre 1889 

 als werthvollstes Stück in meiner Sammlung, bis 

 ich ihn an einen durchreisenden Anglo-Ameri- 

 kaner wegen Raummangel verkaufte. Heute thut 

 es mir jedoch um denselben umsomehr leid, als 

 ich seit jener Zeit, trotzdem ich alljährlich den 

 Gypaëtus sah und beobachtete, keinen mehr er- 

 beuten konnte, was jedoch die Möglichkeit nicht 

 ausschliesst, wieder einmal einen dieser stol- 

 zesten Repräsentanten der Vogelwelt des Hoch- 

 gebirges in meine Gewalt zu bekommen. Bevor 

 ich den eben erwähnten Bartgeier erlegt hatte, 

 schoss im August (1887) der Waldheger Linz- 

 meier ebenfalls einen. Hoch oben in der Stein- 

 region hatte ein Esel das Zeitliche gesegnet und 

 klagte der Csobán (Senner), nachdem er dem 

 Grauen den Rock abgezogen hatte, den Verlust 

 desselben dem Heger Linzmeier, welcher auch 

 sofort durch das von mir ausgesetzte Schussgeld 

 angespornt, auf die Suche nach dem Esel, res- 

 pective nach Lämmergeiern ging. Am Aas fand 

 er auch richtig zwei Bartgeier und einige Raben, 

 doch war trotz der grössten Vorsicht ein An- 

 pürschen nicht möglich. Am nächsten Tag fand 

 er die beiden Vogel nicht mehr beim Aas. son- 

 dern einen — wahrscheinlich übersättigt — und 

 unter einem überhängenden Felsen ruhend und 

 die Verdauung abwartend. Während er sich ge- 

 müthlich im Gefieder nestelte und dasselbe 

 putzte, umging ihm Linzmeier und schoss den 

 Ahnungslosen von oben herab im Feuer nieder. 

 Der Bartgeier stürtzte jedoch an eine Stelle, 

 wohin zu gelangen trotz vielfacher Versuche un- 

 möglich war. 



Mit knapper Notli kam der Heger, welcher 

 früher einer der verwegensten Wilderer war und 

 auch noch gegenwärtig einer der gewandtesten 

 Kletterer und Steiger ist, mit dem Leben davon 

 und verdankte er dasselbe nur dem Umstände, 

 dass er früher seine Bundschuhe abgelegt und 

 barfüssig war. Hoch und theuer gelobte er, nicht 

 um hundert Lämmergeier mehr zu jener Stelle 

 zu klettern, nnd so blieb den der stolze Beherr- 

 scher der Lüfte dort liegen, wo er im Leben so 

 viel und gerne geweilt, wo ihm die Morgensonne 

 wachgeküsst, die Stürme umtost und das tödtli- 

 che Blei ereilt hatte. «Sic transit gloria mundi.» 



Im Jahre 1888 als ich eine Gemse aufbrach. 



