14G 



tarn, véghetetlen magasban soká keringett felet- 

 tem egy saskeseljníí, mindaddig, mig csak el nem 

 mentem, s meg vagyok győződve, hogy a mint 

 «tisztának találta a levegőt», a hátra hagyott 

 bélrészeket nem engedte úgy elenyészni. Mind- 

 ennek daczára, mikor 1890-ben egj' döglött juhot 

 csalétkül ki tettem, nem sikerült ő kelmét hozzá 

 kapni. Két és fél napig üldögéltem, augusztus 

 19 — 21-ig, a dög mellettit, a nélkül, hogy csak 

 egy saskeselyűt is láttam volna, ivedig még 18-án 

 alattam suhant el egy e hatalmas ragadozók 

 közül. Valószínűleg az egek mérhetetlen magas- 

 ságából jól látta munkálkodásomat, s tanácso- 

 sabbnak tartotta, a veszélyes lakomán részt nem 

 venni. Csapdákkal nem tettem kísérletet, de azt 

 hiszem, hogy friss döggel ellátott, jól lekötözött 

 csapóvassal, nem lenne lehetetlen hozzá jutni. 



1891-ben aug. 15-én a bükkfa-erdők felett 

 láttam egy saskeschiüt, tehát egy olyan régióban, 

 a hol — kivált nyáron — nem szokott előfor- 

 dulni. Talán dögöt látott meg valahol, s ez von- 

 zotta ide. 



1892-ben aprii 24-én láttam egyet ~ fajd- 

 kakas-vadászaton — a Pitsoru-botrin-nak [öreg 

 láb) még hóval borított csúcsai felett. — Mit 

 kereshetett ott? Talán hűvös légfürdőt akart 

 venni ? ! 



Ugyanezen év augusztus 13 és 14-én Csató 

 János barátommal, s Dezső, Nagy-Enyedröl 

 való vármegyei főerdészszel a Bráza hegj'- 

 ségben jártunk botanizálás és kisebb hegyi 

 madarak gyűjtése czéljából. Ez alkalommal 

 Aquila rhri/saefus és Vultur moiiachus-on 

 kívül 1 vagy 2 Gypaetus barbahis-t is láttunk 

 a Tresnüa és a Catavei között. Csató és a 

 főerdész lövéseit a meglehetős magasságban 

 keringő madarak nem sokba vették. A nagy 

 távolság daczára az egyes fajokat szabad szem- 

 mel is egészen jól megkülömböztethettük ; s 

 nemcsak evezőtollaik alakját, nemcsak a sas- 

 keselyük hosszú ékalakú farkát, hanem színűket 

 is egészen jól kivehettük. 



Múlt évben nem kaptam szabadságot, minek 

 következtében azután megfigyeléseket sem te- 

 hettem. 



A mende-mondákra, hogy itt vagy amott egy 

 óriás saskeselyűt lőttek, nem sokat adok. Mert 



ki-eiste ein Bartgeier — wenn auch unendlich 

 hoch — so lange iiber mii- und meiner Beute, 

 bis ich mich mit derselben entfernte und bin 

 ich überzeugt, dass er sich später, als er die Luft 

 «rein« fand, über das Geräusch und den Pansen 

 hergemacht und dieselben mit Wohlbehagen 

 verspeist hatte. Trotzdem gelang es mir im 

 Jahre 1890 nicht, vermittels eines Schafkada- 

 vers den Bartgeier anzulocken. Zwei und einen 

 halben Tag passte ich bei dem von den Hirten 

 gekauften und geschlachteten kranken Schaf 

 ohne einen Lämmergeier zu Gesicht zu bekom- 

 men. Dies geschah vom 19 — 21. August, nach- 

 dem ich den Gypaetus noch am 18. August 

 unter mir vorbeisausen gesehen. Wahrscheinlich 

 hatte mich und mein Treiben der Vogel aus 

 unermesslicher Höhe beobachtet und es für ge- 

 rathener gefunden, an dem gefährlichen Tisch 

 nicht zu speisen. Mit Fallen habe ich keine 

 Versuche gemacht, doch dürfte es nicht unmög- 

 lich sein mit einem angebundenen Eisen am 

 frischen Aase einen Lämmergeier zu fangen. 



Im Jahre 1891 sah ich am 15. August den 

 Bartgeier über die Buchenwälder, also einer für 

 ihm im Sommer sehr niederen Region strei- 

 chen. Vielleicht hatte er irgendwo ein gefalle- 

 nes Wild oder Vieh bemerkt. Im Jahre 1892 

 sah ich ihn 24. April gelegentlich der Auerhahn- 

 balze über den «Pitsoru botrin« (alter Fuss) auf 

 die noch stark in Schnee gehüllten Spitzen 

 streichen. Was er dort zu suchen hatte? Viel- 

 leicht kühle Luftbäder nehmen. Im selben Jahr, 

 als wir mit Freund -Johann v. Csató und dem 

 Nagy-Enyeder Comitats-Oberförster Dezső am 

 13. und 14. August im Brázaer Gebirge theils 

 botanisirten, theils kleinere Gebirgsvögel sam- 

 melten, sahen wir nebst Aquila fulva und Vultur 

 monachus, auch 1 oder 2 Gypaetus barbatus 

 zwischen der Tresnita und dem Catavei. Auf v. 

 CsATÓ's und des Olierförsters Schüsse schienen 

 die ziemlieh hoch kreisenden Vögel kein Gewicht 

 zu legen. Trotz der Höhe konnten wir auch mit 

 freiem Auge die einzelnen Arten ganz gut. nicht 

 nur an den Schwingen und beim Gypaetus am 

 langen keulförmigen Stoss, sondern sogar an 

 der Färbung erkennen. Im vorigen Jahr hatte 

 ich keinen Urlaub in i'olge dessen auch ein 

 Beobachten, resp. Ansichtigwerden des Bart- 

 geiers unmöglich war. 



Auf Aussagen, wie man sie oft hört, der oder 

 jener babe einen «riesigen Lämmergeier» erlegt, 

 lege ich schon deshalb kein Gewicht, weil es in 



