147 



ezen állítólagos « saskeselyűk» legtöbb esetben 

 kőszáli sasok, ritkábban barna keselyük s még 

 ritkább esetben fakókeselyük, s csak a szeren- 

 csés vadász fantáziája s tudatlansága teszi meg 

 őket II saskeselyükké '> . Hisz nem egy esetet 

 ismerünk, hogy az ilyen emberek az ölyvre, s 

 réti héjjákra is rámondták már, bogy «kese- 

 lyű «-k. 



Fogarason jelenleg csak egy példány kitömött 

 saskeselyű van, Senti főerdész iirnál, ki azt 

 Felső Vüt-vöi kapta 1889-ben. Szép rozsdasárga 

 Bzintì tojó, melyet Likzmeyer kerülő lőtt a Vistea 

 mare-n. 



A saskeselyű nyáron át zergékkel táplálkozik, 

 és pedig többnyire gidák vagy sebzett, vagy a 

 vénség által elgyengített állatokkal, valamint 

 juhok, bárányok, kutyák, s talán még rókákkal 

 is. De a dögöt sem veti meg, kivált télen; 

 éles szemeit egyetlen egy elhullott állat sem 

 kerüli ki, legyen az juh, szamár, ló vagy 

 szarvasmarha. Eothadásnak indiilt tetemhez 

 azonban már hozzá nem nyúl ; a dögnek még 

 frissnek kell lenni, e tekintetben ízlése nagyon 

 eltér rokonai, a keselyűféléktől. Azonban az ily 

 könnyű zsákmányt nem egyszer elvitatják tőle a 

 merész kőszáli sas (Aqu. cbrisaetus, L.), a vesze- 

 kedő fakó és barna keselyük (Gyps fulvus, Gm. 

 és Vultur monachus, L.), osztoznia kell a hol- 

 lókkal és a rókákkal is, mindannak daczára azt 

 hiszem, ő sem mulasztja el kivenni belőle részét, 

 miután valamennyiök között többnyire ő az 

 elsőnek érkezett vendég. Havasi nyúl és mor- 

 rnota a fogarasi hegyekben nincsen, azért ezeket 

 éteklapjáról nálunk nélkülöznie kell ; ellenben 

 azt hiszem, nem egy közönséges nyúl vérzik el 

 karmai között azok közül, melyek nagj'on is ma- 

 gasra merészkedtek a gyalogfemTosek közé. Té- 

 len át főként zergékre van utalva, melyeket hó 

 és hideg nagyon elg;\'engítenek, ha pedig a zord, 

 kemény idő s havasi viharok őt magát is a völ- 

 gyekbe kergetik, itt már tisztán csak dögre van 

 utalva. 



Egyes áfonyával benőtt magasan fekvő erdő- 

 tisztáson bizonynyal nem egy fajdtyúk is ál- 

 dozatul esik, de az erdők sűrűjébe óriási szár- 

 nyaival már nem merészkedhetik be, s lábai sem 

 alkalmasak repülő vad elfogására. Fészke körűi 

 csontot soha sem találtam, miből arra következ- 

 tetek, hogy alkalmasint ezt is felfalja. 



den meisten Fällen Steinadler, in selteneren 

 Kuttengeiers, in den noch selteneren aber Gänse- 

 geier sind, um welche es sich handelt und die 

 von den glücklichen Schützen als jene ange- 

 sprochen werden. Sind doch schon Bussarde 

 und Weihen bei solchen Leuten Geier. 



Gegenwärtig befindet sich nur ein ausgestopf- 

 ter Bartgeier in Fogaras und zwar beim k. Ober- 

 förster Senti, welcher denselben im Jahre 1889 

 aus Ober-Vist erhielt. Der Bartgeier, ein schönes 

 rostgelb gefärbtes Weibchen, wurde in der Vis- 

 tea mare vom Waldheger Linzmeier erlegt. Die 

 Nahrung des Lämmergeiers besteht im Sommer 

 aus Gemsen und zwar meistens nur aus Kitzen 

 und entweder krankgeschossenen oder sonst wie 

 nicht im vollen Gebrauch ihrer Ivraft stehenden 

 älteren Thieren, sowie aus Schafen, Lämmern, 

 Hunden, vielleicht auch aus Füchsen und viel- 

 leicht, besonders im Winter, hauptsächlich aus 

 Aas, da er bei der enormen Flugfähigkeit und 

 seinen ausserordentlich entwickelten Sehwerk- 

 zeugen mit Leichtigkeit jedes Fallwild, veren- 

 dete Schaf, Esel, Pferd oder Eind entdeckt. 

 Cadaver, welche sich bereits im Verwesungs- 

 process befinden, rührt er nicht an ; das Fleisch 

 muss frisch sein, daher er in dieser Hinsicht 

 mit den eigentlichen Geiern nichts gemein hat. 

 Doch auch diese leichte Beute wird ihm oft vom 

 kühnen Steinadler und den ewig gefi'ässigen, 

 zänkischen Kutten- und Gänsegeiern streitig 

 gemacht und von ßaben und Füchsen geschmä- 

 lert ; er dürfte jedoch als einer der ersten, wel- 

 cher dieselbe erblickt, beim Mahle nicht zu 

 kurz kommen. Alpenhasen und Äiurmelthiere 

 haben wir in den Pogarascher Alpen nicht, so 

 dass dieselben bei uns nicht auf seinen Speise- 

 zettel zu setzen sind ; dagegen dürfte mancher 

 Hase, welcher sich bis in das Gestein und in die 

 Latschen versteigt, ihm zum Opfer fallen. Im 

 Winter ist er auf Gemsen, welche Stürme und 

 hoher Schnee geschwächt hat und in den Tbä- 

 lern, in welche ihn strenge, schneereiche Winter- 

 tage oft hinabtreiben, ausschliesslich auf Aas 

 angewiesen. Wohl dürfte er auf mit Heidelbee- 

 ren bedeckten, hochgelegenen Waldblössen auch 

 manches Auerhuhn überraschen, doch darf und 

 kann er sich mit den riesigen Schwingen weder 

 in dichten Wald, noch in 's Gestrüpp wagen, auch 

 befähigen ihm seine Fänge nicht zum Fang 

 von Flugwild. Bei seinem Horst fand ich nicht 

 einen Knochen, was mich in der Vermuthung 

 bestärk, dass er dieselben ebenfalls «verspeise». 



