150 



miutáu ezeknek az emberekuuk a mi uagy és 

 ragadozó, az mind csak «vulture» (sas). — 

 S maczkó uraimék is, azt hiszem, nem egy el- 

 tűnt juh és kutyáról tudnának elszámolni. 



A saskeselyű még kevés ornitliologiai ismeret 

 mellett is könnyen felismerhető, még röpülés 

 közben is. Aquila chrysaetus-sal nem téveszt- 

 hető össze, mert eltekintve a hasoldal színétől, 

 mely a clirysaetusnál mindig sötétebb, a sas- 

 keselyűt nagyon megkülömbözteti hosszví ék- 

 alakú, lépcsőzetes farka, a milyen sem sasaink, 

 sem keselyűinknek nincs. Kisebb távolságról 

 pedig kecskefeje s serteszakálla biztosan fel- 

 ismerhetővé teszi. 



S most még valamit a saskeselyű hasoldalá- 

 nak rozsdaveres színéről szeretnék mondani. 



A II. nemzetközi ornith. congressus alkalmá- 

 val, a boszniai madárbőrök nézegetése közben, 

 Eeiser Othmár. a sarajevói múzeum őre, s a 

 budapesti nemzeti múzeum előcsarnokában 

 akkor kiállított boszniai madárgyűjtemény meg- 

 alkotója, azonkívül Homever őrnagy, s végül 

 csekély személyem, a saskeselyű tollazatának 

 rozsdaveres szinalkatrészéről beszélgettünk. Ho- 

 MBTEE azt állította, hogy a szín vasokker tar- 

 talmú fürdők következménye. Ennek én ellene 

 mondtam, s utaltam arra, hogy Kárpátainkban 

 plyan tartalmú vizek, kivált azon magasságok- 

 ban, hol a saskeselyű tartózkodik, egyáltalán 

 nincsenek, és hogy fennebbi esetben a vén sas- 

 keselyűnek Í8 rozsdaveresnek kellene lennie; 

 s miután a vén példányok tollazata ezzel ellen- 

 tétben egész foltnélküli, tiszta, ez csak úgy volna 

 lehetséges, ha vagy egyáltalán nem fürdenéjí, 

 vagy legalább az okkertartalmú vizeket elke- 

 rülné. Eeiser barátom pedig odanyilatkozott, 

 hogy a rozsdaveres foltok, melyek fehér zseb- 

 kendővel letörülve, azon feltűnő nyompt hagy- 

 nak, egy aetherieus festanyag által alkottatnak, 

 melyet a madár teste választ ki. E feltevést már 

 természetesebbnek találtam, annyival is inkább, 

 mevt lehetséges, hogy a vén madár azután ko- 

 ránál fogva elveszti ezen anyag reproducáló ké- 

 pességét. De nem tartom azon festanyagot aethe- 

 ricusnak, mert ez esetben az élet megszűntével 

 el kellene illannia, mint a hogy ez a buvár- 

 kacsdk (Mergus) s a sirályoknál tényleg így is 

 történik. Én azt sem külső hatások által, sem 

 aetherieus kigőzölgés által létrehozott anyagnak 

 nem tartom, hanem egyszerűen annak, a mi a 



ist, da bei den Leuten alles, was.grosa und Raub- 

 vogel, als «Vulture» (Geier) gilt. Auch Meister 

 Petz wird wegen manchem versch^vundenen 

 Schaf und Hund verurtheilt. Der Bartgeier ist 

 selbst bei geringeren ornithologischen Kennt- 

 nissen, auch im Flug sofort zu erkennen. 



Mit Aquila fulva kann er nicht verwechselt 

 werden, da abgesehen von der Farbe der Unter- 

 seite, welche bei genanntem Schwarz erscheint, 

 ihn der lange keul- und stufenförmige Stoss, 

 welchen weder unsere einheimischen Adler, 

 noch Geier aufweisen, hinlänglich kennzeich- 

 nen. Auf geringere Distanz bietet der ziegenähn- 

 liche Kopf mit dem Bart untrügliche Erken- 

 nungszeichen. 



Noch möchte ich etwas über die rostrothe 

 Farbe des Bauchgefieders sagen. 



Bei Besichtigung der Bosnischen Vogelbälge 

 anlässlich des IL int. ornith. Congresses, spra- 

 chen Freund Othjiar Reiser, der Gustos des 

 Serajevoer Laudesmuseums und Schöpfer der 

 Vorhalle des Budapester Nationalmuseums aus- 

 gestellten Bosnischen Sammlungen, Herr Major 

 V. HoMEYER und meine Wenigkeit, über den rost- 

 rothen Farbstoff des Federkleides des Bartgeiers. 

 Herr v. Homeyer behauptete, dass die Färbung 

 von eisenockerigen Gewässern, in welchen der 

 Vogel bade, herrühre, worauf ich das Gegentheil 

 behaujjtete, indem ich darauf hinwies, dass in 

 unseren Karjjathen solche Gewässer in jener 

 Höhe, in welcher sich dieser Vogel aufhält, gar 

 nicht vorkommen und dann auch der alte Bart- 

 geier rostroth gefärbt sein müsste; da dieser 

 indessen ein makellos reines Gefieder aufweist, 

 so müsste sich derselbe entweder des Badens 

 ganz enthalten oder die ockerigen Gewässer 

 meiden. Freund Reiser wieder sprach sich da- 

 hin aus, dass die an einem weissen Taschentuch 

 auffallende Spuren zurücklassende Farbe der 

 Federn ein ätherischer Farbstoß" wäre, welchen 

 der Körper des Vogels absondert. 



Diese Behauptung fand ich schon natürlicher, 

 umsomehr als dem alten Vogel infolge des hohen 

 Alters die Kraft zur Production dieses Farb- 

 stoffes mangeln könnte. Für einen flüchtigen 

 Farbstoff halte ich indessen jenen des rostroth 

 gefärbten Gefieders nicht, da Br sonst, wie dies 

 beim Säger, bei Möven etc. vorkommt, nach 

 dein Tode vertlüclitigen müsste. Ich halte ihn 

 für einen, weder durch äussere Einflüsse er- 

 zeugten, noch durch einen ätherischen Ausfiuss 

 hervorgerufenen Farlistoft', sondern für das, was 



