164- 



A fogságban kezdetben apró, szeletekbe vá- 

 gott nyers marhamájjal tartottam őket, majd 

 friß hangyatojással. Éhüket a gébicsek sajátsá- 

 gos cserregésével árulták el s mohón kapkodtak 

 a nyújtott falatok után. Ma már maguktól esz- 

 nek, de a kézből is szívesen fogadják az odatar- 

 tott legyeket, sáskákat, rovarokat. Az élelem 

 megemészthetlen részeit azután ragadozó mada- 

 rak módjára kiökrendezik. 



Érdekesnek tartom még megjegyezni, hogy 

 Töniördöii az előfordulási helyükkel összefüg- 

 gésl)en levő öreg erdő tölgyeinek odvaiban vagy 

 5 pár Cerrlmeis Namnanni Plesch. is költött — 

 ezek közül is lőttem — a mi így két nálunk rit- 

 kább déli madárfajnak találkozását jelenti. 



Kőszeg, 1894 jul. 8-án. 



Chernél István. 



Lanius senator. L. A vörösfejü gébics. — Mint 

 az af. évi «Aquila» első számában közölve is volt, 

 e tavaszszal sikerült nekem a madártani meg- 

 figyeléseim folytatása közben május 3-án a nóg- 

 rádvármegyei Gács község határában az első 

 Lanius senator himpéldányára ráakadnom, 

 melyet, nehogy nyomtalanul elszálljo)!, azonnal 

 le is lőttem. Közelebbről nem igen figyeltem 

 meg és csak annyit tapasztaltam, hogy ép úgy, 

 mint a Lanius coUurio és a L. minor, a me 

 lyeknek társaságában láttam, ő is talán az erdő 

 szélein, a bokros helyeken tanyáz. 



' Az elejtett példányt gyűjteményem számára 

 kikészítettem, de minthogy későbben a Magyar 

 Ornith. Központ pontosabb meghatározás végett 

 e példányomat bekérte, én azt, mint a magyar 

 Ornisra nézve első hiteles példányt, a Nemzeti 

 Múzeumnak ajánlottam fel.* 



Szerettem volna még egy példányt, de miután 

 az idő már igen előrehaladt s a tavaszi madár- 

 vonulás is idestova bevégződött, már semmi 

 reményem sem volt, hogy még hozzájuthassak. 



* ügy ezt, miut egy más fiafal páldányt, iiielyet szin- 

 tén Kosztka úr beküldött, átadtvik a Nemzeti Múzeum- 

 nak, a liol azok az állattári osztály megfelelő helyin 

 már fel is vaunak állítva. 



M. O. K. 



In der Gefangenschaft hielt ich sie anfangs 

 mit kleingeschnittener roher Eindsleber, später 

 fütterte ich sie mit frischen Ameiseneiern. Ihren 

 Hunger gaben sie mit einem eigenthümlichen 

 Zwitschern bekannt, und griffen gierig nach den 

 angebotenen Bissen. Heute fressen sie schon 

 allein, nehmen aber auch aus der Hand sehr 

 gern die vorgehaltenen Fliegen, Heuschrecken 

 und Käfer. Die unverdaulichen Bestandtheile 

 werfen sie als Gewölle, wie die Raubvögel, in 

 Ballen aus. 



Ich halte es noch für bemerkenswerth beizu- 

 fügen, dass im Tötnörder Walde in den Höhlen 

 alter Eichenstämme auch etwa .'i Paar Cercinwis 

 Natimanni, Flcseli nisteten. Ich schoss auch von 

 diesen einige, und bin sonach in der Lage von 

 zwei bei uns selteneren, südlicheren Vogelarten 

 zu gleicher Zeit berichten zu können. 



Kőszeg (Güns), 8. Juli 1894. 



Stepiian v. CJn'rnel. 



Lamus senator L. l>i'r iDtbköpfige Würger. — • 

 Wie dies schon auch in der ersten Nummer des 

 «Aquila» erwähnt wurde, gelang es mir heuer 

 während meiner frühjährigen ornithologischen 

 Beobachtungen am 3. Mai in der Umgeliung der 

 Ortschaft Gács (Comit. Nógrád) auf ein Exem- 

 jilar des rothköpfigen Würgers (Lanius semilor) 

 welches ich, Ijevor es meinen Augen entgeht, 

 sofort erlegt habe. Ich habe diesen Vogel näher 

 nicht beobachtet, und bemerkte nur soviel, dass er 

 vielleicht ebenso, wie Laniiis collurio und Lani né 

 minor, in deren Gesellschaft ich ihn antraf, sich 

 an den Waldrändern auf buschigen Ortern auf- 

 hält. 



Das erlegte Exemplar habe ich für meine 

 Sammlung praeparirt, da jedocli die Ungarische 

 Ornithologischo Centrale dasselbe nachher zur 

 einer näheren Besichtigung von mir abverlangte, 

 so habe ich es als das erste, für die ungarische 

 Ornis authentische Exemplar dem Ung. National- 

 Museum geschenk\veise angetragen.* 



Ich wollte mir noch ein Exemplar verschaf- 

 fen, doch da die Zeit schon so ziemlich vorge- 

 schritten war und der Frühjahrszug sein Ende 

 nahm, so war meine Hoffnung sehr gering, dass 

 ich welches noch bekommen könne. 



* So dieses, wie ein junges Exemplar von derselben 

 Art, welches auch Herr L. v. Kosztka eingesandt hatte, 

 übergaben wir dem National Musemu, wo beide im 

 der zoolog. Abtheilnng auch schon aufgestellt sind. 



U. O. C. 



