166 



Junius 28-án azonban véletlenül újl)i'il rá- 

 akadtam e fajra s akkor sikerült öreg és fiatal 

 pélclánj'okat, összesen 10 darabot, hatalmamba 

 keríteni. Es ugyancsak ez alkalommal meggyő- 

 ződtem arról is, hogy a LaiiiuH senator nem az 

 erdőszéleken tanyáz, mint azt az elébb említem, 

 hanem bent egy erdőségben tartózkodik és mely 

 mintegy 100 holdnyi ősi tölgyesből áll. És csak 

 is egyedül e helyen láttam őket, hol még azután 

 is 5 — 6 darabban volt található ; valamint való- 

 színű, hogy itt fészkeltek is és a fiókák után 

 ítélve, alkalmasint három fészekalj volt. 



A Laiiius senator félénk madár és nem köze- 

 líthető meg annyira, mint a többi gébicsek ; ül- 

 dözéskor egyik faesúcsról a másikra száll, mi- 

 közben gyenge orrhangszerü «keretetet keretetet» 

 hangokat hallatt. Egyízben hallottam olyan éne- 

 két is, a mely csalódásig hű volt a lép- (Turdus 

 viscivorus) és énekesrigó (T. musiei(s) meló- 



diájához. 



Njaigalmas idejében bokrokra és fölcke is 

 száll, de élelmét, mely különböző rovarokból 

 áll, legtöbbször röptében szedi. 



Kosztka László. 



Túzok. — Otis tarda. A székesfehérvári pa- 

 gonyban, egy előttem ismeretes helyen 10 drb. 

 túzok tanyáz, melyet már több ízben láthattam, 

 és ámbár sohasem sikerült egészen közel liozzá- 

 jok férnem, mégis azt hiszem, hogy én is Kenéz 

 Zoltán úr véleményéhez csatlakozhatom. Mi- 

 helyt csak lehetséges lesz, felkeresem lyból a 

 túzok-tanyát, és akkor rögtön értesítem a köz- 

 pontot. Egyébiránt egészen jól emlékszem, hogy 

 a túzok erős repülés közben lábait a fark irá- 

 nyában hátrafelé kinyújtva tartja ; és határozot- 

 tan láttam, hogy a túzok jóval a felszállás után 

 magához huzza a lefelé csüngő lábait. 



Wachenhuseit Aidal. 



Csontmadár. — Ampelis garrula. 1893. évi 

 január hó 23-án Káczkevéröl Illy ur egy csont- 

 madarat küldött nekem ; és pedig azért küldte 

 azt nekem, mert ezt a madarat ottan addig egy- 

 általában nem, vagy legfeljebb ritkán látták. 



Wavheidiusen Aidal. 



Atjuila. 



Am 28. Juni aber traf ich jedoch nmcrhoffter- 

 weise wieder auf diese Art ; bei dieser Gelegen- 

 heit gelang es mir ein Altes und mehrere Junge, 

 im ganzen 10 Stück in meinen Besitz zubringen. 

 Und nun überzeugte ich mich, dass der Lanius 

 senator sich nicht an den Waldiirndern aufhalte 

 — wie ich dies gemeint habe — sondern drin- 

 nen in einer Waldung, u. z. in einem uralten 

 Eichenbestande von circa 100 Joch Ausdehnung. 

 Ich habe diesen Vogel nur allein hier lieobach- 

 tet, wo ich davon noch vielleicht 5 — 6 Stück 

 antraf, es ist auch wahrscheinlich, dass sie hier 

 genistet haben, und nach den Jungen zu schlies- 

 sen, glaube ich, dass hier drei Gelege waren. 



Der Lanius senator is ein furchtsamer Vogel, 

 und es ist nicht so leicht in seine Nähe zu 

 gelangen, als bei den anderen Würger-Arten ; 

 verfolgt fliegt er von einem Baiimwipfol zum 

 andern, wobei er seine schwach-nasale Stimme, 

 beiläufig «keretetet-keretetet» hören lässt. Ein- 

 mal hörte ich solch' eine Melodie von diesem 

 Vogel.welche bis zur Täuschung jener der Mistel- 

 ( Turdus viscivorus) und der Singdrossel (T. 

 mnsieus) ähnlich Avar. 



üngestöi-t besucht er auch die Sträucher, auch 

 lässt er sich auf die Erde nieder, seine Nah- 

 rung aber, welche zumeist aus Insecten besteht, 

 fängt er grösstentheils im Fluge. 



Ladislaus Kosztka. 



Trappe. — Olis tarda. Im Stuhlweissenburger 

 Eeviere stehen an einer mir bekannten Stelle 

 10 Stück Trappen, welche ich wiederholt sehen 

 konnte, leider liessen mich selbe nie recht nahe 

 kommen, dennoch glaube ich mich bestimmt der 

 Ansicht des Herrn Gutsbesitzers ZoZtó/íí'./ÍCH.e: 

 anschliessen zu sollen ; und werde so liald, als 

 möglich die Trappen besuchen, dann aber meine 

 Beobachtung umgehend mittheilen ; ich glaube 

 mich gut zu erinnern, dass die Trappe im vollen 

 Zuge die Fusse längs des Schwanzes nach rück- 

 wärts ausgestreckt hält ; sicher habe ich gesehen, 

 dass die Trappe erst längere Zeit nach dem 

 Auffinge die herabhängenden Fusse an sich 

 zieht. Anton v. Warìienliusen. 



Seidenschwanz. — Ampelis garrula. Am 22. 

 Jänner 1893 erhielt ich von Herrn lllg aus 

 Piáczkeve einen Seidenschwanz zugesendet und 

 zwar aus dem Grunde, weil dies ein dort bis 

 dahin nicht, oder jedenfalls nur selten gesehener 

 Vogel war. A. v. Waclteiihuseit. 



22 



