Ih7 



Ennek a jelenségnek ismétlődéséről értesü- 

 KÜlünk az idén több oldalról is. Szeged határá- 

 ban a «zákányi kapitányság" -ban a tanitóház 

 kéményén ütött tanyát egy gólyacsalád szeren- 

 csésen kiköltvén 5 fiókát. A nagy szárazság 

 azonban keserves Ínséget hozott a gólyai'észek 

 lakíiira ; hiálja tátogatott az 5 éhes fiók, a gólya 

 szülők nem tudták táplálni őket, nem volt 

 mivel ! Egy napon észrevette Sári Mátyás tanitó, 

 hogy az anyagólya hosszasan kering a fészek 

 fölött, majd leszállt reá s sokáig nem mozdult. 

 A fészekből egyszerre nagy fiókjajveszékelés 

 hallatszott. Az auyagólya egyenkint vagdosta 

 agyon kiéhezett fiókáit, s a vérengzés után szal- 

 mát, szárazlevelet hordva s betakargatva halot- 

 tait, elrepült délnek s többé nem mutatkozott. 



E történetnél, melyet egy napilap nyomán 

 irtunk meg, kevésbbé sentimentális, de annyival 

 megbízhatóbb s lefolyásában még sokkal érde- 

 kesebb az az eset, melyet Hauer Béla földbir- 

 tokos, a M. 0. K. rendes tudósítója közöl velünk 

 Kis-Hartáról (Pestmegye). Itt már nem tö- 

 meges legyilkolásról, hanem csak a csahUlnak 

 a szükséghez mért olyan megfogyasztásáról van 

 •szó a mi tekintve, hogy a gólyaszülők részéről 

 az értelem s a viszonyokhoz mért önálló Íté- 

 lőképesség i^ositiv ismérveit foglalja magában, 

 az állati ítélőképesség és intelligentia szokatlan 

 s valóban megdöbbentő esete. 



De lássuk magát a tudósítást : 



«Házunk minden évben rendesen visszatérő 

 gólyái közül a hím ez idén mai-tíus 22-én, a tojó 

 pedig ápr. 7-én jött meg. Május 15-én már há- 

 rom fióka nyújtogatta nyakát a fészekből s egy 

 ideig szépen fejlődtek is. 



«De közbejött a keserves szárazság s vele az 

 ínség. Mikor a gólyaszülők belátták, hogy ennyi 

 fiókát fel nevelni nem lesznek képesek, július 

 h(')l)an kidobtak egy fiókát s csak a megmaradt 

 kettőt nevelték fel. Ai;gusztus 3-íkán repültek ki 

 először a kis gólyák a fészekből, s e hó 15-én 

 — tehát szokatlan korán — az egész család el- 

 költözött. 



«A szomszéd házak gólyái azonban már nem 

 csak egy, hanem több fiókát is kihánytak fész- 

 kükből, úgy hogy csak kevés gólya indult útnak 

 eyiiiiél több ivadékkal. Voltak olyan családok is, 

 melyeknek fiókái a kirepüléshez közel, elég kí- 

 fejlődöttek voltak; de mert az öregek kellően 



Dieselbe Erscheinung wiedi'rlu^lte sich heuer 

 auf mehreren Punkten. In der Gemarkung von 

 Szeged in der Hauptmann schalt Zákány hatte 

 eine Storchfamilie ihr Nest auf dem Schornsteine 

 der Lehrerwohnung aufgeschlagen und erbrü- 

 tete glücklich fünf Junge. Die grosse Dürre 

 brachte aber grosses Elend mit sich ; die klei- 

 nen hungrigen Störchlein sperrten umsonst ihre 

 Schnäbel auf, die Alten konnten eben garnichts 

 finden. Der Lehrer, M. Sári, bemerkte eines 

 Tages, dass der Mutterstorch lange Zeit hin- 

 durch über dem Neste kreiset, sich dann nieder- 

 liess und lange unbeweglich bleibt. Plötzlich 

 hörte man vom Neste her das schmerzliche 

 Kreischen der Jungen. Der alte Storch tödtete 

 die Jungeir einzeln mit Schnabelhieben, und 

 trug nach angerichtetem Blutbade Stroh und 

 dürres Laub zum Neste, womit er die getödteten 

 Jungen bedeckte ; sodann flog er gegen Süden 

 davon und blieb fortan unsichtbar. 



Noch viel interressanter ist die zwar weniger 

 sentimental geschriebene, aber um so veiiäss- 

 lichere Nachricht, welche uns unser ständiger 

 ornith. Berichterstatter, Béla Hauer, aus Kis- 

 Harta, C. Pest etc. zukommen Hess. Hier han- 

 delte es sich nicht mehr um einen Massenmord, 

 sondern bloss um eine solche Verminderung 

 der Familie, welche die positiven Kennzeichen 

 des Verständnisses und der, den Verhältnissen 

 entsprechenden Urtheilsfähigkeit des Storches 

 in geradezu verblüÖendem Maasse repräsentiert. 

 Die Nachricht besagt : 



«Von unseren jährlich in Treue wiederkeh- 

 renden Hausstörchen, kam heuer das Männchen 

 am 22. März, das Weibchen am 7. April an. Am 

 15. Mai reckten schon drei Junge ihre Hälse aus 

 dem Neste empor und gediehen auch recht gut. 

 Da kam aber die Dürre und mit denselben die 

 Noth. Als die alten Störche einsahen, dass sie 

 nicht im Stande sind die drei Jungen zu ernäh- 

 ren, warfen sie eines aus dem Neste, erzogen 

 jedoch die zwei Ijelassenen, welche am 3-ten 

 August ihren ersten Flug unternahmen; am 

 1 5-ten August — also ausserordentlich frühe, — 

 zog die ganze Familie fort. 



«Die Hausstörche der Nachbarhäuser warfen 

 aber nicht nur ein Junges, sondern mehrere aus 

 dem Neste, so, dass nur wenige Familien mit 

 mehr als einem Jungen die Herbstreise an- 

 traten. 



«Es gab sogar einzelne StorehfamilieU: deren 

 Junge genügend entwickelt und beinahe flugbar, 



22* 



