Fam. Alaudid&e. ^"5 



Emberiza glaciális, Lath., Ind. Orn. I. p. 398. (1790.) 



Plectrophanes tiivalis (Linné), Mey & W., Taschenb. p. 57. (1822.) 



Plectrophaiies hiemalis, \ 



Plecírophanes hotealis, \ Brehm, Vög. Deutschl. p. 304—305. (1831.) 



Plectrophanes mustelinus, I 



Plectrophenax nivalis, Stejneger, Pr. U. St. Nat. Mus. v. p. 33. (1882.) 



Calcarius nivalis (Linné), Giglioli, Avif. Ital. p. 56. (1886.) 



Leírása: ószkor és télen fölül világos szürkésbarna, hátán a tollak fekete 

 alapszínéből keletkező háromszögű fekete foltok mutatkoznak; fejtetején, fülfedőin 

 és felső farkfedőtoUain rozsdásan árnyalt ; alul tiszta fehér, mellén és oldalán 

 rozsdaszínű árnyalattal ; szárnya fekete, szürkésfehér szegélylyel ; közbülső másod- 

 rendű evezői és az ezeknek megfelelő fedőtollai tiszta hófehérek; farka hat középső 

 tolla fekete, fehér szegélylyel, a szélsők pedig fehérek, fekete hegygyei ; csőre 

 szalmasárga ; lába fekete ; szeme barna. A hím és tojó egyforma. 



Hossza k. b. 17, szárnya 11 "2, farka 7-5, csőre 1, csűdje 1-9 %. 



Földrajzi elterjedése : Európa és Amerika legészakibb része ; télen a megfelelő 

 déli vidékekre vonul. 



Magyarországon ritkábban fordul elő és pedig a legszigorúbb télen, a mikor 

 nagyobb csapatokban szokott az ország különböző pontjain megjelenni. 



V. Család. 



Fam Alaudidae. 



Pacsirtafélék. 



A pacsirtafélék családjának rendszertani helyzete a pinty- és billegető-félék 

 között kétségtelen, mert egyrészről a pintyfélékhez, másrészről a billegető-félékhez 

 közeledik. Képviselőinek nagy része morphologiai tekintetből közelebb áll a pinty- 

 félékhez mint a billegetőkhöz, de egy kis része annyira hasonlít az utóbbiakhoz, 

 hogy sokszor már tévedésre adott okot, sőt maga Linné is a pipiskét a pacsirta- 

 nembe helyezte. A mezei pacsirta (Alauda arvensis) és a pipiske (Antkus) rend- 

 kívül nagy hasonlatosságának tulajdonítható az, hogy a nép e két fajt nem bírja 

 egymástól helyesen megkülönböztetni s nevöket is rendesen fölcseréli. Biológiai 

 tekintetből a pacsirtafélék családjába tartozó fajok mindannyian inkább a billegető 

 félékre ütnek. 



Jellemek: A pacsirtafélék családjának legfontosabb ismertető jele a csűd 

 hátsó részének (plánta társi) pajzsolt külsejében rejlik (1. ábra 50. old.) s e 

 tekintetben minden más éneklőtől különbözik. A csőr alakja igen nagy változáson 

 ment keresztül, így p. o. a minálunk előforduló nemeké közül legvékonyabb a 

 majdnem poszátaszerű Lzillula csőre, valamivel erősebb az Alauda-é, még erösebb, 

 kissé megnyúlt és lefelé görbülő a Ptilocorys-é, míg végre legerősebb a Melano- 

 corypha pintyszerű csőre. Az orrlikakat tollsörték fedik. A szárny hegyes és hosszú ; 

 az elsőrendű evezők száma 10, kivételt képeznek a Melanocorypha sibirica és az 

 Otocorys nembe tartozó fajok mind, melyeknek csak 9 elsőrendű evezője van. A 



4 



