Fa,m. Turdidae. 93 



A fülemilék a legegyszerűbben színezett madarak közé tartoznak; fölül barnák, 

 alul szürkésbarnák. Ezen egyszerű színeikkel szemben bámulatos és kellemes ellen- 

 tétet mutat legmagasabb fokú éneklési képességük, melyet már a legrégibb költök 

 is megénekeltek, só't a melynek a régi görög mythologiában is már szerep jutott. 

 Éneklésük a párzási idös/.akkal szoros összefüggésben van, a mikor éjjel-nappal a 

 hím szüntelenül énekel* 



Fészküket a földre vagy közel ahhoz rakják s külsőleg száraz levelekből 

 mesterséges módon, de oly lazán állítják össze, hogy könyed érintésre is szétesik; 

 belsőleg szilárdabban füvekből készítik és néha tollakkal bélelik. Barna, vagy zöl- 

 desbarna tojásaik száma 4 és 6 közt váltakozik. 



Földrajzi elterjedésük a palaearktikus zónakör és Afrika. Az ismert 5 faj 

 közül Magyarországon rendesen kettő él, egy pedig elvétve (?) mutatkozik. 



A fajok meghatározó táblázata : 



a. Az első evező hosszabb az elsőrendű evezőknek 



megfelelő fedőtollaknál . . luscinia (93. old.). 



b. Az első evező egyenlő hosszú az elsőrendű eve- 

 zőknek megfelelő fedötollakkal golzi (94. old.). 



c. Az első evező elcsenevészedett s jóval rövidebb 



az elsőrendű evezőknek megfelelő fedőtollaknál . philomela (94. old.). 



AEÜON LUSCINIA (Linné). 



Közönséges fülemile. 



Motacilla luscinia, Linné, Syst. Nat. I. p. 328. (1766.) 



Sylvia luscinia, Scop., Ann. I. H. Nat. p. 154. (1769.) 



A'édo/i luscinia, Forst., Syst. Cat. Br. B. p. 53. (1814.) 



Curruca luscinia, Koch, Syst. baier. Zool. I. p. 154. (1816.) 



Daulias luscinia, Boie, Isis, 1831. p. 542. 



Luscinia megathynchos, 



Luscifiia média, 



Luscinia Okenii, 



Luscinia peregrina, 



Philomela luscinia, Sclby, Brit. Orn. I. p. 206. (1833.) 



Lusciola luscinia, Keys. & Blas., Wirb. Eur. p. LVIII., 189. (1840.) 



Erithactis luscinia, Dégl. Orn. Eur. I. p. 499. (1849.) 



Luscinia tninor, Brehm, Naumannia, V. p. 280. (1855.) 



Luscinia vera, Brehm, Vogelfang, p. 145. (1855.) 



> Brehm, Vög. Dcutschl. p. 356—358. (1831. 



Leírása: Fölül vörösbarna, legélénkebb felső farkfedőin és farkán; alul vilá- 

 gos szürkésbarna s e szín torkán és hasa közepén fehérbe árnyalódik ; alsó fark- 

 fedői világos fehéres fakószínűek ; csőre és szeme sötétbarna, lába világos szarú- 

 barna. Hossza k. b. 17, szárnya 82 — 9, (az első evező k. b. 0*4 %i-rel hosszabb 

 az elsőrendű evezőknek megfelelő fedőtollaknál, a 2-dik egyenlő az 5-dikkel vagy 



«A fülemile egész étszaka énekel; és éneklésében oly szorgalmatos, hogy gyakorta, ha 

 másnak éneklését hallja, meghal inkább, mint annak engedne». (Apáczai Csere János «Magyar 

 Encyclopcdia» 1653.) 



