Fam. Turdidae. 95 



Leírása: Fölül sötét olajbarna, felső farkfedó'in és farkán egy kissé vörhe- 

 nyesbe árnyalódik; alul olyan mint a^közönséges fülemile; csőre barna, alsó kává- 

 jának töve világos ; szeme barna ; lába világos barna. Hossza k. b. 17"5, szárnya 

 8*5 — 9'2 (az 1-ső evező elcsenevészedett, sokkal rövidebb mint az elsőrendű eve- 

 zőknek megfelelő fedötoUak, a 2-dik a 3-dik és 4-dik között áll), farka 7 — 8, csőre 1'3, 

 csüdje 2-7 %i. 



A fiatalok első tollruliája olyan arán)ban pettyezett mint a közönséges füle- 

 miléié ; első vedlésük után az anyaállatra hasonlítanak ugyan, de mellükön a pcttye- 

 zésnek némi nyoma marad. 



Föld7'ajzi elterjedése : Közép-Európának keleti és Közép-Ázsiának nyugati 

 részére esik, a honnan télen a megfelelő déli vidékeket keresi föl. Magyarorszá- 

 gon vonulása alkalmával majdnem mindenütt található, állandóan azonban csak 

 Erdélyben költ. Április második felében érkezik és szeptember elején távozik. 



C3^anecula. 



Brehm, Isis, 1828. p. 1280. 

 Typus : Cyanecula suecica, Brehm. 



Jellemek: A csőr poszátaszerü ; az orrlikak a fülenliléiéhez hasonlók ; a száj- 

 zugserték közepesek. A szárny hosszú és hegyes ; az első evező az elsőrendű eve- 

 zőknek megfelelő fedőtollaknál hosszabb, a 2-dik az 5-dik és 6-dik között áll s 

 közepe táján belső zászlajának szélén, vagyis a hol a keskenyedése megszűnik, 

 öbölszerű (1. ábra). 



A hím és tojó egymástól elütő ruhát visel. 



A kékhegy 7-ik evezötolla. 



Nádas és vizenyős helyeket kedvelő madarak. Fészküket a vizi növényzet 

 tövében a földre vagy közel ahhoz rakják, néha földszakadásokban gyökerek közé is. 

 A fészek belseje fűvel, növényrostokkal vagy szőrrel van kibélelve. Tojásaik száma 

 4 — 6; színük piszkos kékeszöld, néha vörhenyes elmosódott felhőszerű rajzzal. 



Földrajzi elterjedésük a palaearktikus zónakör, télen a megfelelő déli vidé- 

 kek. Három faj ismeretes ; nálunk eddig csak egy faj észleltetett s az költ is.* 



* Az irodalmunkban elszórtan emlegetett északi kékbegy {Cyanecula suecica, Buehm), faunánk- 

 ból ez idöszerint kihagyandó, mert előfordulását semmiféle biztos adat nem támogatja. 1. A Magy. 

 Nemz. Múzeum gyűjteményében nincs honi példány s a Friv.'^ldszky «Aves Hungariae» 54. lapján 

 fölsorolt két példány téves meghatározás következtében került oda, s mind a kettő a déli kékbegyre 

 {Cyanecula cyanecula Wolf) vonatkozik; az egyik, mely a Velenczei tavon lövetett 1890 szeptember 

 21-én, fiatal hím, őszi tollazatban, a másik pedig a begyfoltnélküli úgynevezett C. wolfii, a mely 

 nem más, mint a C cyanecula szinonimja. 2. Csató János gyűjteményében szintén nincs- honi 

 példány; Csató János a kékbegyek dolgában váltott levelében ezt írja: «Hazánkból csak a fehér- 

 csillagút észleltem s néhány darabot Szeged környékén lőttem, mikor néhai gróf 'Lkzka KAlmán- 

 nal s Páv.\i EtEK-kel pár napig ott a tavakon vadásztunk, — Erdélyben én ezt se lőttem, hanem 

 hallomásból tudom, még pedig tőled is, hogy a mezőségi tavakon nem ritka». 3. Schmidhoffeni 

 LOVAG TscHusi X'iKTüR sziutén arról értesített, hogy gyűjteményében nincs magyarhoni pél- 

 dány. Végre 4. Dr. Lovassy «Balaton madárvilágának rendes jelenségei» czímü dolgozatában föl- 

 sorolt s 1895 április 22-én lőlt példány csupán az északi és déli kékbegy keresztezése (1. 97. old.). 



