Fa,m. Turdidae. 103 



TURDUS VISCIVORUS, Linné. 



Húros rigó. 



Turdtis viscivorus, Linné, Syst. Nat. I. p. 291. (1766.) 



Sylvia viscivora. Savi, Orn. Tosc. I. p. 208. (1827.) 



Ixocossyphus viscivorus, Kaup, Natürl. Syst. p. 145. (1829.) 



Turdus tnajor, \ 



rp -. j ) Brchm, Vöa. Dcuschl. p. 379—380. (1831.) 



lurdiis arboreus, ) 



Menila viscivora, Sell)y, Brit. Orn. I. p. 158. (1833.) 



Turdus liodgsoiti (nec Homcyer), Bonap., Con.sp. Av. I. p. 269. (1850.) 



Turdus meridiűualis, Brehm, Vogelfang, p. 159. (1855.) 



Turdus Bonapartii, Cab., Journ. f. Orn. VIII. p. 183. (1860.) 



Tjtrdus viscivorus, var. hodgsotii, Pleske, Wisscnsch. Rcs. Reise, Prsevvaldski cet. II. Lif. 1 . p. 3. (1 889.) 



Turdus viscivorus Iiodgsoni, Pleske, Mcl. Biol. XIII. p. 292. (1892.) 



Leírása: Fölül szürkésbarna; alul feliér, többé-kevésbbé sárgán árnyalt és 

 sötétbarna foltokkal sürun pettyezett; elmosódott szemöldökíve szürkésfehér; szárny- 

 tollai szürkés fakószínnel szegettek; alsó szárnyfedői és hónaljtollai tiszta fehérek; 

 a szélső' farktollaknak liegye többé-kevésbbé fehér; csőre szarubarna, alsó kávájá- 

 nak töve többnyire sárga; lába világosbarna; szeme sötétbarna. Hossza k. b. 27 29, 

 szárnya 152 — 16, farka 125, csőre 2, csüdje 3^3'2 %i. 



A fiatalok első toUruhájukban fölül erősen tarkázottak; fejük alapszíne többé- 

 kevésbbé szürke, sárgás-fakó pettyekkel; dolmányuk olajbarna, a tollak gerinczük 

 mentén világos szalmasárga hosszfoltokkal mustrázottak s fekete hegyben végződnek; 

 szárnytollaik világos fakóval szegettek s a szegélyek a közép és apró fedőkön a 

 tollak gerinczére is fölhúzódnak. 



Földrajzi elterjedése : A palaearktikus zónakör. Magyarországon meglehetős 

 gyakori, főleg a hegyes vidékeken, a hol egyszersmind költ is. Állandóan nálunk 

 tartózkodik, de télen a lapályokat keresi fel. 



Jegyzet. A Magyarországban előforduló húros rigó nem egészen typikus, a mennyiben vala- 

 mivel nagyobb, mint az Észak- és Nyugat-Európában élő példányok. Nagyságra nézve ugyanis 

 inkább megközelíti a himalayai és kelet-szibériaiakat, melyek tényleg nagyobbak és sok ideig mint 

 önálló faj: Turdus liodgsoni «Homeyer» név alatt szerepeltek. E. Oates (Faun. Brit. Ind. I. p. 149.) 

 kimutatta, hogy a Himala\'aban élők az európaiakkal teljesen azonosak; Scebohm pedig kimutatta 

 azt, hogy a HuMEVER-féle Turdus tiodgsoni tulajdonképen az Oreocincla moUissima fajnak szino- 

 nimája (1. Monogr. of thc Turdidac I. p. 139. 1898.). A Magyar Nemzeti Múzeum gyűjteményében 

 különben a töl^bek között van egy példány (2110. sz.), melyet Nozdroviczky Lajos lőtt Szlavóniában 

 Ivanovopolja környékén 1897 november 10-én; ez a példány teljesen megegyezik egy kelet-szibériai 

 példányunkkal (2395. sz.), mely Katon-Karagai tájáról (Alataiból) származik, sőt alul is éppen olyan 

 élénk sárgán futtatott, mint az. Hossza 28-5, szárnya ló'l, farka 13, csőre (a homloktól számítva) 

 2-2, csüdje 3-2 %. 



TURDUS PILARIS, Linné. 



Fenyőrigó. 



Turdus pilai-is, Linné, Sy.st. Nat. I. p. 291. (1766.) 



Alauda calandrotta, P. L. S. Mull., Syst. Nat. Supp. p. 137. (1776.) 



Sylvia pilaris, Savi, Orn. Tosc. I. p. 209. (1827.) 



Acreuttiornis pilaris, Kaup, Natürl. Syst. p. 93. (1829.) 



Turdus subpitaris, 1 ^ ,, „„^ ,^r.^^\ 



rr ^ ■ . \ Brehm, Vög. Deutschl. p. 384—385. (1831.) 



líirdus jutnperortim, ) 



Merula pilaris, Selby, Brit. Orn. I. p. 161. (1833.) 



Turdus fuscilateralis, Brchm, Vogelfang, p. 159. (1855.) 



riauesticus pilaris, Jí-rd., B. Ind. T. p. 530. (1862.1 



