110 F;i sseriíormes. 



MONTICOLA CYANUS (Linné). 

 Kék rigó. 



Tnrdus cyajiiís, Linné, Syst. Nat. I. p. 296. (1766.) 



Turdus solitarius (ncc. Mull.), Gmel., Syst. Nat. I. p. 834. (1788.) 



Monticola cyana, Boic, Isis, 1822. p. 552. 



Sylvia solitaria, Savi, Orn. Tosc. p. 217. (1827.) 



PetrocossypJms cyaneus, Boie, Isis, 1828. p. 319. 



Peírocossyphus cyainis, Brehm, Vög. Dcutschl. p. 368. (1831.) 



Petrocincla pandoo, \ 



r, , . , , Sykcs, Proc. Zool. Soc. 1832. p. 87. 



Fetrocuicla maal, J 



Petrocincla cyanus, Gould, B. Eur. II. pl. 87. (1837.) 



Pctrocinchla cyainis, Key. & Blas., Wirb. Eur. p. L. 175. (184U.) 



Turdus azureus, Cicspon, Faun. Merid. [). 179. (1844.) 



Petrocincla longi/-ost/is, Blyth, Jour. As. Soc. Beng. XVI. p. 150. (1847.) 



Pctrocossyphus cyanus, \ 



r> , .1 J-t ■ ( Brchm, Vogelfang, p. 157. (1855.) 



Petrocossyphus solitartus, J > o &> i \ j 



Cyanocincla cyanus, Hume, Nests and Eggs Ind. B. p. 226. (1873.) 



Monticola cya/iea, Dávid ct Oust., Ois. Chine, p. 163. (1877.) 



Cyanocincla solitaria, Hume and Davis., Stray Feath. VI. p. 250. (1 878.) 



Monticola cyanus, Secb., Cat. B. Br. Mus. V. p. 316. (1881.) 



Petrophila cyanus, Oates, Faun. Brit. Ind. II. p. 146. (1890.) 



Leírása: Tavaszkor a liíui fölül és alul sötét palakék, s e színt fénylő világos 

 kobaltkék zománczozza ; szárnya és farka kékbe hajló fekete; csőre és lába fekete, 

 szeme barna. Őszkor a tollak szürkével szegeltek. Hossza k. b. 22'5, szárnya 12-5, 

 farka 9, csőre 2-5, csüdje 21 %n. 



A tojó barna, többé-kevésbbé kékkel árnyalt és hastollainak subterminalis 

 részén sötét szegélyek vannak. 



A fiafalok a tojóhoz hasonlítanak, de többé-kevébbé világos pettyekkel tar- 

 kázottak. 



Földrajzi elterjedése : Dél-Európa és Közép-Ázsia, télen a megfelelő déli vidé- 

 kek. Magyarországon csakis a magyar-horvát tengerpart Karszt hegységében fordul 

 elő, a hol 1899 augusztus 3-án lőttem le muzeumunknak az első honi példányt. 

 A zágrábi múzeumban ugyanonnan számos példány látható. 



Subfam. Saxicolitiae. 



Saxicola. 



Bechstein, Ornith. Taschciibuch, p. 216. (1802.) 

 Typus." Saxicola oenanthe (Linné). 



Jellemek: A csőr nyúlánk poszátaszerü; a szájzugserték közepesek. A szárny 

 hosszú és hegyes. A hím és tojó ruházata egyinásétól eltérő; a fark töve azonban 

 mind a két nemnél és a fiataloknál bármikor tiszta fehér. 



Földön vagy sziklákon élő madarak, kevésbbé mesterséges, de puha fészket 

 raknak, melyet többnyire üregekbe, szikla hasadékokba vagy hant alá rejtenek. 

 Tojásaik szine világoskék, némely fajéi vörössel mustrázottak; számuk 5 és 8 közt 

 váltakozik. 



