Fa,m. Pchridcte. 



127 



sával mindinkább és inkább élénkült; sőt, mondhatni, egész a szenvedélyességig 

 növekedett. Egy félóra sem múlhatott el a nélkül, hogy egymást ne csipdesték, 

 czibálo-atták volna, vagy legalább hogy szeretetüknek egymás irányában csókolga- 

 tással ne adtak volna kifejezést. Leírhatlanul komikus és gyönyörködtető látványt 

 nyújtott a sok különféle állás, melybe szerelmeskedéseik közben mindketten, de 

 kiváltképen a hím madár helyezkedni szokott, miközben csipdestette magát. Nem 

 eo-yszer megtörtént, hogy a hím annyira hátraveté fejét, hogy egyensúlyt vesztve 

 a kalitka aljára esett, pedig a tojó egyik lábát rendesen a hím hátára szokta tenni, 

 egyrészt, mintha csak támogatni akarná, másrészt azért, hogy messzire kinyújtott 

 nyakát annál könnyebben elérhesse. » 



Cerva pRiGYES-nek itt idézett kitűnő megfigyeléseit még Wass Béla gróf és 

 dr. LovASSY SÁNDOR tanár egyes megfigyeléseivel óhajtom kiegészíteni. Wass Béla 

 gróf, a kinek sokszor kínálkozott alkalom ezen sajátságos nádi lakókat mezőségi 

 birtokán megfigyelhetni, azt állítja, hogy mikor a barkós czinege őszkor és télen 

 csapatokban a nagy és sűrű nádasokban barangol, sohasem száll a nádra, hanem 

 mindig a nád tövében a földön jár, kiváltképen, ha már a víz befagyott. Ilyenkor 

 a havon szaladgáló apró fekete pókok után vadászik. Az embertől egyáltalán nem 

 fél s egy-két lépésnyire is megközelíthető ; sőt a lövés zajától sem riad el. A nád 

 között a földön egérmódra szaladgál, egymást sorjában követvén, néha a csapat 

 megáll és csomóba csoportosul. Lovassy tanár a hozzá intézett kérdéseimre ezt 

 válaszolta: «A barkós czinege nagyon keveset repül, csak 1—2 méter távolságra, 

 különben egérmódra szökdösik egyik ferde szálról vagy gyékénylevélröl a másikra. 

 Ecry alkalommal egy csapatot, volt vagy 8 drb, csónakkal követtem s szedegettem 

 le belőlük 12'^«-es madárpuskámmal néhány darabot s a lövésre repült egyik-másik 

 pár méterrel tovább. Másként nem láttam őket repülni ; csak futkosnak a szálakon, 

 a mint azt pár év előtt megírtam a « Balaton madárvilágának rendes jelenségei » 

 czímű dolgozatomban (Balaton monográfiája, Lóczy).>> 



A barkós czinegék nyári táplálékát rovarok, főleg pedig a nádszálra kimászott 

 apró vizi csigák szolgáltatják. 



Összesen két faja, illetőleg csak egy faj s ennek keleti formája ismeretes. 

 Földrajzi elterjedésük Közép- és Dél-Európa és Közép-Ázsia. Nálunk a nyugati 

 forma él. 



PANURUS BIARMICUS (Linné). 



Barkós czinege. 



Pan/s biarmicus, Linné, Syst. Nat. I. p. 342. (1766.) 



Parus russicus, Gmel., Reise durch Russl. II. p. 164. t. 10. (1774.) 



Panurus biannícus, Koch, Syst. baier. Zool. p. 202. (1816.) 



Calamophilus biarmicus, Leach, Syst. Cat. Mamm etc. Br. Mus. p. 17. (1816.) 



Mystacinus biarmicus, Boie, Isis, 1822. p. 556. 



Aegithalus biarmicus, Boie, Isis, 1826. p. 975. 



MystaciHUS russicus, \ 



Mystacinus arundinaceus, \ Brehm, Vög. Deutschl. p. 474. (1831.) 



Mystacinus dentatus, I 



Calamophilus barbatus, Key. & Blas., Wirbt. Eur. p. XLIII. (1840.) 



Hypenites barbatus, Gloger, Handb. Natg. p. 281. (1842.) 



Paroides biarmicus, Gray, Gen. B. I. p. 193. (1847.) 



Panurus barbatus, Saunders, Ibis, 1871. p. 208. 



